See raamat on skaneeritud ja koostatud Tartu Linnaraamatukogus

Tartu, 2013

Juhan Liiv

Luuletused

E-raamatu aluseks on Eesti Raamatu 1969. aasta väljaanne

METS KOHAS...

Mets kohas tumedalt, tõelt...

Ma kuulasin himuga.

Ta kohin tiibu laotas

mu üle ju hällissa.

Ta tume kohin jäi rinda,

sääl kohab nüüd alati —

ma nagu tad taga leinan,

ei rõõmsaks saa iialgi.

LUMEHELBEKE

Lumehelbeke

tasa, tasa

liugleb aknale,

tasa... tasa...

Nagu viibiks ta

tasa, tasa,

mõtleks tulles ka:

tasa, tasa!

Miks nii tuksud, rind?

Tasa, tasa!

Rahu otsib sind —

tasa, tasa...

KUI TUME VEEL KAUAKS KA SINU MAA

Kui tume veel kauaks ka sinu maa

ja raske su koorem kanda,

kui enam ei jõuaks, ei jõuakski sa

su soovide siniranda,

täht süttib ehk taevas su üle veel,

lill tärkab su haua pinnast

ja sinu mõte ja sinu meel

kord tuksub su rahva rinnast —

ja liigub ja loob ja lehvitab

ja kauneid radasid rajab,

su rahva koda see ehitab

ja põlvest põlveni kajab.

MA LILLESIDEME VÕTAKS

Ma lillesideme võtaks —

sind köidaks sellega,

sind köidaks sellega ühte,

oh õnnetu Eestimaa!

Ma taevasina võtaks,

võtaks päikese särava,

võtaks eha, võtaks koidu —

sind köidaks sellega.

Ja armastuse ma võtaks,

võtaks truuduse, aususe ka,

ja köidaks sellega ühte

sind, kallis kodumaa.

Ja veresideme võtaks,

võtaks venna südame ma —

ja köidaks sellega ühte

sind, õnnetu Eestimaa!

KAS MA EESTIT UNES NÄGIN?

Kas ma Eestit unes nägin?

Nägin lained laevu täis,

nägin viljarikast randa,

merehõlm ta ümber käis.

Ei see olnud mitte unes,

ilmsi tuli kujutus:

oli vaev mul, oli valu,

kuni tuli kahvatus.

Tõusku, tõusku valuvägi

surmaorust ülesse,

teed ta otsib, elujõgi,

kuni jõuab merele.

LAULIKUTELE

Mis mu põues pakitseb,

mis mu meele nukraks teeb,

mis mind ära ehmatab,

kogunisti kohutab:

et nõnda palju ilu

on suure ilma sees,

et nõnda palju valu

on elus elades,

et nõnda palju ilu

on mere lainetes,

et nõnda palju ilu

on taeva tähtedes,

et nõnda palju õrnust

on armusilmades,

et nõnda palju soojust

on noores südames,

et nõnda palju elu

on rinnas sügavas,

et nõnda palju valu

on põues palavas:

on ilu, elu, valu

nii palju ilma sees —

ja sellest kõik nii vähe

on teie lauludes?!

SINA JA MINA

Mu ees on surm,

ma tunnen ta vina,

ja säälpool on nurm,

kus õitsed sina.

Küll ilus on nurm,

kus õitsed sina!

Mu ees aga on surm,

ma tunnen ta vina.

HOMMIK

Ju karjane läeb karjaga:

till tall! must Kirjak kõige ees,

till tall! ka kostab metsa sees

ja vastab niit ja karjamaa.

Ju kõlab läbi hommiku

üks pasun eemal: tu, tu, tu!

Jõe ääres aurab lokkav hein,

siit tagapool mets, mäesein,

kust läheb linnatee

ja kaob puude vahele —

just nagu tänav silmale.

Sääl tuleb naaber koormaga

ja süütab piibu põlema.

Käis veskil.

Valgel kübaral

käib mölder veskitiiva all.

Kuid väljal kõnnib põllumees,

muld muhe, must tal jalge ees

ja ennäe! seeme kukub ka.

ÜKS SUVE PÄEV

Siin perenaise käsi hoolel tegev,

hulk kistud rohtu eemal hunnikus.

Aed lehkab sõnniku ja õite lõhnast,

muld must kui siid. Siin hool ja õnnistus:

sääl ajab kõrvits ennast laiali

ja küüslauk peenra äärel nagu muru,

sääl kaalik, porgand kasvab priskesti,

siit rohtu kistud, kohendatud puru.

Ta hoolas olnud hommikuses vilus,

nüüd vaevatasuks hiilgavam tal kroon:

töö usinus siin viljakandvas ilus,

sääl lillekuhi eemal nagu troon.

AUKIITUS OLGU IGAVEST!

Aukiitus olgu igavest!

nii kõlab kantsli pääl.

Aukiitus olgu igavest!

nii kostab koorist hääl.

Ja lahtiste aknate kohal,

kus taevas sinine,

üks lõoke liristes häilib

küll alla ja ülesse.

EI MA MÕISTA PALVET TEHA

Ei ma mõista palvet teha,

ei ma mõista paluda:

palveks enne saab ju süda,

kui ma hakkan paluma.

Sinu eest ma palvet teeksin,

paluks vaga meelega,

aga juba põue põhjas

oled ise palve sa.

MIS ON KUI VAIKNE VALU HÄÄL?

Mis on kui vaikne valu hääl

mu südames,

kui kaeblik helin kandle pääl

ja rinna sees?

Mu neid on vaikne valu hääl

mu südames

ja kaeblik helin kandle pääl

ja rinna sees.

Ta ainult vaikne valu hääl

on südames

ja kaeblik helin kandle pääl

ja rinna sees.

ÜLE VEE

Üks laevuke

läeb üle vee

läeb üle vee

ja lainete.

Kui valge luik

kaob üle vee,

kaob üle vee

ja lainete.

Mu armuke,

mu kullake

läks üle vee

ja lainete.

Silm kaugele

käib üle vee,

käib üle vee

ja lainete.

Kuid laineke

ei kõnele

mul üle vee

ja lainete.

Mu armuke,

mu kullake

on üle vee

ja lainete!

SUINE TUUL

Tule, ma arstin su valu! Nii kõneles suine tuul pehmelt;

kiskus ja kaapis, ja kaapis ja otsis ja nuuskis;

meelitas, silitas, paitas;

tusa kõik ülesse tuustis, sõgedad sõlmed kõik avas;

pehmelt siis musutas juukseid ja huuli ja silmi;

siidise käega siis sõlmis mu südame uuesti kokku.

Seni ta meelitas, otsis ja paitas ja palus,

kuni kõik kibeda meelest ja mure südamest

ära viis...

MINU LUULE

Mu luule, sina oled

kui haige tiivaga lind,

kel kull ära kiskunud tiiva

ja kellel haige ka rind.

Kui haavatud kotkas oled,

kes tõusis pilve pool',

ja kui ta üles tõusis,

siis osas küti nool.

Nüüd oigad haledalt üksi

all pimedas tihnikus

ja vaatad haledalt üles,

kus lendab su igatsus!

SÜGISENE KODU

Mu armas kodu, väikene,

sääl eemal mäe pääl!

Su üle särab päikene,

puud haljendavad sääl.

Siin pilved, tuuled, päikene

kõik vanad tutvad on,

siin olgu suur või väikene —

kõik vanad sõbrad on.

Siin kaerapõld, siin kartulid,

siin vana, tuttav tee.

Koer jookseb õue väraval,

kask varjab oja vee.

Siin väljad nõnda seljakad

ja armas päikse läik;

siin väljad nõnda viljakad —

hää kraavi kaldal käik!

Siin kari tuleb karjamaalt,

mets laulust kõliseb —

ja igalt, igalt, igalt raalt

mu noorus heliseb!

Siin kodu õhk mind tervitab

kui siidikäega,

tuul teele tervist vastu toob,

nii õnnis olen ma!

Siin olen nõnda vaene ma

ja nõnda rikas ka:

mu tutvad kõik on minuga

ja mina nendega.

PILVED SÕUDVAD, KASE KOHIN

Pilved sõudvad, kase kohin,

lepad leina viisides;

lehed puudelt pudenevad,

sügise on metsa sees.

Pilved kiirelt kihutavad,

oksad keevad tuuledes.

Tuule mühin, metsa kohin,

lehed puru, sambla sees…

Pilved tormis kihutavad,

mõte läheb nendega,

sinu poole mõtted sõudvad,

sinu poole pilved ka.

Kas nad sinu juurde jõudvad?

Ei nad seda küsigi! —

Pilved tuules kihutavad,

tuul viib lehti laiali!...

MURE

Päike sõuab,

õhtu jõuab,

rahus hingab ilmamaa.

Üks kui teine

tähekene

tõuseb, hakkab hiilgama.

Istun maha

laua taha —

lambikene

põleb sääl.

Minu mure,

ei ta sure,

ei ta uinu magama.

Ei ta väsi,

ei ta oota,

ei ta rahu ihalda.

Vahib silmi,

mis nad näevad,

kõrvu, mis nad kuulevad;

vahib jalgu,

kuhu läevad,

käsi, mida katsuvad.

Oh kuis mure

silmad näevad,

oh kuis nad tal teravad!

Heidan õhtul,

väsind, voodi —

mure — tema enne sääl!

Vaovad vahest

silmad kinni —

tema istub kulmu pääl!

Ärkan hommikul

ma üles —

mure juba enne ees,

mure seda juba ootas —

sõber kogu päeva sees!

METS

Sa, mets, oled must ja tume

ja muremõtetes!

Su üle on hallid pilved

ja sügis ta ududes.

Siit suve unenägu

on toona läbi käind,

siin helinal hüüdnud kägu,

luht palju õnne näind.

Siis olid sa selge ja ilus

ja helkisid kaugele

ja taevaäärega ühte

kui sulasid viimati.

Küll virvendas siis ja hiilgas

päike su okste pääl

ja liblikas lehvis su vahel —

ja kõlas ööbiku hääl.

Siis vaatasid taeva põue,

ta sinava põuesse,

ja üksikud kuusekroonid,

need tõusivad kõrgele.

Kui eha ajal jäid mõtte —

jäid kuulama vaiksesti,

siis kohisesid ise

nii rahul, armsasti.

Nüüd oled sa must ja tume

ja muremõtetes,

su üle on hallid pilved

ja sügis ta ududes.

LAULIKULE

Kus jõed kokku jooksevad,

kus lained kokku langevad,

kus kaste ilma imetab,

säält sina, laulik, laulu tõid.

Et jõed kokku jooksevad,

et lained kokku langevad,

et kaste ilma imetab:

kõik sina, laulik, seda võid!

SÜGISLILL

Tuulehoogudel,

tormipilvedel

sõuab sügise

üle väljade.

Sääl, kus aianurk,

väike murumaa

kambriakna all

lehil kaetud,

vaatab sambla seest,

kuivand kulu seest

valge lilleke

vastu armsasti.

Karske sügise

karske lilleke —

kauge päikese

viimne armastus!

Keda kasinalt

veel ta soojendand:

pilve vahelt kord

pääd tal silitand,

nagu lapsukest

istmas põrandal,

keda emake

ära unustand,

vaest lapsukest,

seismas särgiväel

ootel ukse pääl,

käsi päikse ees.

SÖÖT

Eemal, meie akna kohal

valendab üks söödike,

küllalise päikse paistel

ise kulla sarnane.

Liiv ei anna taimel toitu,

üksi ta ja murelik,

aina kolletanud kulu,

kahvatanud kanarbik.

Aga käib tast sügis üle,

kasest lendab leheke,

vaatab päike veel kord kurvalt

suve viimne pilkmine —:

siis sääl ilu, siis sääl elu,

elu, ilu imelik:

hõbet heietamas kulu,

kulda koob kanarbik!

TÜHJA PESA EES

Leidsin aiast linnupesa

okasmarja põõsa seest.

Ammu juba olid linnud

välja läinud tema seest.

Lennand ära üle mere,

soojemale kaldale.

Sügistuul kuis külmalt puhub,

tungib läbi riiete! —

Küll neil võis siin ilus olla,

pehmes pesas viibida,

emakese tiiva vahelt

suvitaevast vaadata,

kui säält eemalt sinimetsast

kõlas hele karjasarv,

kui säält sinijärve otsast

üles tõusis linnuparv!

Oh kuis võis siis ilus olla,

hõisata ja elada!

Pesake nüüd maha jäetud,

sügistuul käib läbi maa!

SÜGIS

Tormituule sees

pilved lendavad

hirmukujudel,

kiirelt kihutes

üle külmetand

sügisese maa,

palja metsade,

tuules nutvate...

LEHED LANGSID…

Tuulehoog lõi vetesse,

lehed langsid laintesse:

lained olid tuhakarva,

taevas üle tinakarva,

tuhakarva sügise.

See oli hää mu südamel:

sääl olid tunded tuhakarva,

taevas üle tinakarva,

tinakarva sügise.

MÄND

Mänd haljendab üksinda

üle maa.

Oh mänd, kas sinul on igav ka

üksinda?

Sääl sõidab postipoiss kiiruga

läbi maa,

oh kas sinul sõites läbi maa

igav ka?

Ja postipoiss tuleb ja trararaa!

sarvega

ta puhub ja mänd vastu kostab ka

trararaa!

«Oh tere, seltsimees! Tere ka!»

«Tere ka!»

Kas üksinda üle maa — läbi maa

igav ka?

RUKKIVIHUD REHE ALL

Puhtal põrandal,

puhta rehe all

uudisvihud — nad

ahet ootavad.

Vaikus pühalik

raskeis vihkudes,

kuldseis kõrredes

puhtal põrandal.

Puhtal põrandal,

puhta rehe all

rahu pühalik,

mõte vihkudes…

Küll nad mõtlevad,

kuidas vanake

valgejuuksene

seemne kukutas

vaga meelega,

vaikse sooviga:

õnne talule,

õnne majale,

õnne pojale,

pojapojale,

pojalastele

ikka, igavest! — —

TULI KEVADE

Tuli kevade:

helin õhkudes!

Tuli kevade:

vulin jõe vees!

Iga sonnike,

iga sopike

üleannetult

hüppas ojasse!

Hüppas ojasse

lustilaginal,

talve kasukast

tüki kaasa viis.

Näe, siis õue all

väljal seljakal,

väljal viljakal

oras haljendas!

Lõo lõõritas,

tõustes välja päält

nagu laulu kuul

õhku ülesse.

Kõrgel hõljus ta

sinitaeva all,

selge taeva all

üle orase.

Sääl ta lõhkes siis

nagu laulu kuul,

laulu lainetas

õhku laiali.

Mis ta kõik siis tõi,

kallis kevade,

pehme, siidine,

päiksehiilgene?

Palju mängusid

kõrgel õhu sees,

halja salu sees,

haljais põõsastes.

Põldpüü vurinal

jooksis varjule

rohupeenrale,

tõusva viljasse. —

Palju mängiti,

palju hõisati,

uperpalli lõid

pääsud õhu sees.

Palju rõõmu tõi,

laululirinat,

palju hõiskamist,

palju helkimist.

Sooja vihma tõi,

kastet, suveööd,

tähevalgust tõi,

tähti imetööd.

Eha hellal käel

kõrsi silitas,

päida paitas

õhtu rahuga.

Ja kui kõik, kõik ilm

uinund unesse,

püha rahu sees

seisis rukkipõld.

Vaikselt, unenäos

seisis rukkipõld:

unes kuulis ta,

unes tundis ta

hingetõmbamist

suures looduses,

suures, vägevas

taevalaotuses!

— — — — —

Ja kui tõusis ta,

päevakuningas,

hõiskas kiitust tal

miljonite keel.

Hõiskas kiitust tal

oksal laululind,

hõiskas kiitust tal

inimese rind!

Laulis karjane

metsasalu sees,

kõlas sarve hääl,

sulas järve vees!

Ja mis päikene,

tema tegi siis,

kullaläikene,

suure metsa pääl,

rukkipõllu pääl,

laia laane pääl,

üksikmänni pääl,

mäe külje pääl,

kõige ilma pääl,

suure ilma pääl,

nagu haud ja lind

oma pesa pääl?

Säras, sätendas,

elu sünnitas,

elu valmistas,

elu soojendas.

OMAKASU

Mina istun toas muredes,

omakasu läeb mööda teed.

Omakasu haugub õue all,

omakasu vahib väraval,

omakasu läeb kohtumajasse,

omakasu läeb kihkel kiriku,

omakasu läeb koolimajasse,

omakasu istub lastega lauale,

omakasu käib läbi külateed,

omakasu läeb vallast vallasse,

omakasu läeb linnast linnasse,

omakasu läeb ilmast ilmasse.

Särgike, särgike ihu ligidal —

omakasu on juba sellegi sees.

Kui sa korragi aga vääratad,

vaata, kuidas sõbra saad:

tema vahib su silmi, su lusika,

tema istub su südame äärella:

vereke, vereke, ära tuksu sa,

tema, omakasu, võib ära ehmata! — —

Kargab siis kõpsti kohtumajasse,

kihkel-kahkel kapsab kiriku,

kargab kõpsti kohtumajasse,

kohtumajasse, kohtulauale,

vaatab, mis ta sult jälle kasu saab,

omakasu ju — ikka läbi aab.

LAINED

«Mind ära tõuka valjusti,»

nii ütles laine lainele.

«Miks lükkad sa mind alati?

Ma tahan jääda rahule.»

«Ei mina lükka kedagi,

mind lükatakse ennastki.

Meid liigub terve meretäis,

ei aita siin mu vastuseis.»

SÜGIS

Kaselehekene

meie väraval

langeb oksalt alla,

langeb värinal.

Vaatan metsa poole:

sügis väsinud!

Vaatan taeva poole:

pilve vanunud!

Minu meel ja mõte

nagu leheke!

Kurva pilve, närtsind

metsa sarnane!

LAULIKU TALVEÜKSILDUS

Lumi tuiskab, mina laulan,

laulan kurba laulukest,

lumi keerleb tuulehoodest,

minu süda valudest.

Lumi tuiskab, mina laulan,

laulan kurba laulukest;

lumi kogub aia ääre,

valu minu südame.

Lumi tuiskab, mina laulan,

laulan kurba laulukest,

laulan, kuni hauas kaetud

olen jääst ja lumedest.

JÄTKE MIND!

Jätke mind, jätke mind,

ei mul rahu leia rind,

olen õnnetuse-lind,

isamaa, pean kalliks sind!

Isamaa, pean kalliks sind,

olen õnnetuse-lind.

Jätke mind, jätke mind,

ei mul rahu leia rind!

NAISED KANGAST SEAVAD

Naised kangast seavad

kambri akna all.

Minu mõttekangas

hõljub ligidal.

Oh mu mõttekangas

ilma otsata!

Oh mu mõttekangas

ilma ääreta!

Ükskord oli tema

veripunane,

oli lumivalge,

helesinine.

Punane ja valge,

taevasinine;

südamesse paistsid

tähed, päikene.

Minu mõttekangas

katki kärisend.

Tuhat korda temast

süda värisend.

Tükid tuule kaudu

ümber lendavad.

Kartes, õnne tundes

leian räbalad!

Oma mitmel korral ärapõletatud

laulusid mälestades 1899

TULEN, TULEN!

Paju otsast patsatas

lobjakuda,

lepa otsast latsatas

sula lunda.

Hüüti õhus üleval:

kuulen, kuulen!

Mina tulen, kevade,

tulen, tulen!

ISAD JA POJAD

Nad käisivad põllupeenardel,

neil jalas kõrged kalossid,

ja pääs oli eilne õlleving

ja halvad rehkenungid.

Kuid isad põldu kündsivad,

pastlad ja tallukad jalas,

ja kirikusse läksivad,

pastlad ja tallukad jalas.

Ja nägupidi nii ausad nad,

nii mehine soojus neil rinnas,

nad kohad kõik kinni maksivad,

neil pojad õppisid linnas.

Ja linnast neile saksa keelt

ja saksa õlut toodi,

ja teadusi Saksamaa mägedelt

ja raha läks — õllepoodi.

MIS ISAD ÜTLEVAD

Mis minu isa mulle ütles?

Ütles, et hukkas on praegused ajad,

ütles, et enne nad olivad paremad.

Mis sinu isa sulle ütles?

Ütles, et praegu on ilusad ajad,

ütles, et enne nad olivad pahemad.

Mis tema isa talle ütles?

Ütles, et kõike, mis möödas, ei tea,

ütles, mis tulemas, kartma ei pea.

MEEL PAREMAT EI KANNATA!

Tuisk jookseb võidu tuisuga

ja tume taevas, tume maa.

Nii armas, armas mulle ta:

silm paremat ei kannata.

Ja väli must ja murelik —

see vanemate minevik:

kuussada aastat läinud ta,

ei ainust tähte näha saa.

Kuussada aastat läinud ta,

ei ainust tähte näha saa:

nii armas, armas mulle ta,

meel paremat ei kannata!

VIIMNE VÕIMALUS

Sa võta ilust viimne ilu

ja tõest võta viimne tõde,

peab olema — siis võltsist viimne võlts

ja kaunidusest viimne kaunis,

hääst viimne võimaline hää

ja naiselisest õrnem õrna

ja võta valust viimne valu —

ning kannatuse viimne katse! —

Mis lõid sa selle tule süles,

see tõstab sind ja teisi üles.

ÄRGE KÜSIGE MULT LUULETUSI

Ärge küsige mult luuletusi,

ärge küsige mult midagi:

hoidke oma arutuse-mesi,

hoidke oma kiitus tagasi.

Andke vaesel eksijale varju,

andke andeks nõdrameelsele,

kellel paremat ei olnud teha —

vaeva teistel, häbi endale.

NÕMM

Igav liiv ja tühi väli,

taevas pilvine;

jõuan tulles metsa ääre,

tuleb nõmmetee.

Männi roheline samet,

üksik metsatee,

pedak heleroheline,

kask kuldkollane.

Pedak heleroheline,

kask kuldkollane!

Nõmm on sügisele

langend kaenlasse.

JÄRVE KALDAL, NÕMME ALL

Kalamehe lapsed jooksvad

järve kaldal, nõmme all,

punapõsksed, paljajalgsed...

Järve kaldal, nõmme all.

Kalamehe lapsed jooksvad

järve kaldal, nõmme all,

kalakesed võrku jooksvad

järve kaldal, nõmme all.

Vaesus, hädad, kalamehed

järve kaldal, nõmme all.

Kindral ajab, mõõgad läikvad

järve kaldal, nõmme all.

Mitmed riigid kokku langvad

järve kaldal, nõmme all:

kalamehe lapsed jooksvad

järve kaldal, nõmme all.

TULEVIK

Mis on, mis paistab kaugel merel...

Kas laev säält tuleb? Mis ta toob?

Või udu hall? Või mõttekuju,

mis hing vast ise endal loob?

Ei, laev ta on — mu kauge lootus:

ta peab, ta peab kord tulema!

Ja kuigi varem pettis ootus,

ma usun: nüüd küll tuleb ta!

Kuid kas ta see, mis mina ootan?

Kas õnn, kas minu õnn ta sees?...

Ma küsin... lainte käiku vaatan...

Ta kuju rohkem kerkib ees.

Kas minu igatsust ta kannab —

kas on mu lootus tema pääl?

Või toob ta häda meie randa?

On surm vast leidnud aset sääl?...

EILE NÄGIN MA EESTIMAAD!

Raudteel

Eile nägin ma Eestimaad!

Nägin hurtsikuid, saunasid,

nägin bagaaži ja paunasid,

väljal kivivõsa aunasid —

eile nägin ma Eestimaad!

Eile nägin ma Eestimaad!

Lagunud talumajasid!

Oh kui rammetuid rajasid!

Kadaka-, lepavõsasid!

Eile nägin ma Eestimaad!

Eile nägin ma Eestimaad!

Põõsastikud ja võsad kõik

suikumise ja näotuse paik,

vaimuilm nii hämaras, vaik —

eile nägin ma Eestimaad!

TALV

I

Talu õue... Vaikne

talvehommiku,

värsket lund on sadand,

kõik veel vagune.

Õunapuu pääl aias

hüppab varblane,

tasakesi helbed

talle järele...

*

Vaikne talveõhtu.

Eha punab veel;

töö on lõpetatud

lauba-õhtu eel.

Hämariku jumi

kaob koomale,

korstnatest suits tõuseb

otse ülesse;

tõuseb mustas tombus,

seisab õhu sees,

vaikus ümberringi

kõigis taludes.

*

Üks õunapuu akna kohal

kui valge siidi sees,

öö vaikib tema üle

ja tema oksades.

öö viibib tema üle

ja tema oksades,

ta seisab mu akna kohal

kui pehme siidi sees.

*

Tähe-diamandid,

hõbeäärne kuu,

sinimustjas taevas

ilus… ääretu...

VAIKNE, PEHME, TUME

Vaikne, pehme, tume

talve-ilmake...

Tuleb peenet vihma,

ilm pool-udune.

Räästalt langeb räitsak,

kirjud katused,

aia otsas istuvad

troppis varesed…

TALVEÕHTUL

Mets mustab, öine hämar

on laotand üle maa,

nad võtnud üksteist hõlma

siin talveõhtuga.

Jäänd vaiki org ja võsa,

mets, lumi, heinamaa:

nad võtnud üksteist hõlma

siin talveõhtuga.

Üks täheke veel udust

kord vaatab... kaob ka,

nad võtnud üksteist hõlma

on talveõhtuga.

Ma vaatan aknast välja:

kui rahul heinamaa;

kui pühaline vaikus

on üle kauge maa...

Ei ole rõõm, ei valu,

mis minu rinnassa:

nad võtnud üksteist hõlma

siin talveõhtuga.

SA TULID NAGU PÄIKENE

Sa tulid nagu päikene,

kui hommik tulid sa,

sa tulid nagu päikene

ja ilm lõi särama.

Sa tulid nagu päikene

ja paistsid südame,

ja kadusid kui päikene

öö musta hõlmasse!

RÄNDAJA

Tulin linnast. Lumesadu.

Tööd ei leidnud kusagilt. —

Lumesadu. Jalad väsind.

Läbi, läbi näljane.

Kuskil teed, ei tulekiiri,

aeg ju hiline.

Ennäe! tulukene siiski

vilgub viimati.

Koputan ja astun sisse —

lahkelt lahti tehakse.

Tüdruk võtab ahjust leiba,

sooja leiba — mõtelge!

Soe saun ja lõhn nii armas. —

Tühi kõht. — «Kas soovite,

külamees, vast sooja leiba?»

Murdis tüki minule.

Suure tüki sooja leiba!

Oh küll maitses magus see!

Soe leib ja soe süda,

perenaine tasane.

«Kust sa tulid, kuhu lähed?

Kas sul naine, võõras mees?»

Säält ma tulen, sinna lähen,

olen vaene reisimees.

«Mitu venda sul või õde?

Isa, ema elavad?»

Mina üksi! Kibe tõde,

kõik nad ära surivad.

«Tibi-tibi, tibi-tibi —

suurem neist on kukeke.

Mul on neli kanapoega,

jutt neid ajas ülesse…»

KEVADE LÄHENEMINE

Tuhat nägemata silmi

vaatvad murult vagusalt,

tuhat kuuldumata hääli

heliseb ju salajalt.

Üle laane lootus luikab,

kõne kõmin metsa pääl,

üle oru ootus huikab,

vaimud vaatmas mäe pääl.

Langevad nad ükskord kokku:

kõne kõmin metsa päält,

astvad vaimud mäelt alla,

kose kohin tõstab häält —

siis kõik väljad valendavad,

lahti iga lille silm,

järve lained helendavad,

ilus päiksepaiste ilm.

Siis kõik kaua kannatavad

nupud rõõmu-silmavees,

eluvaimud lehvitavad:

kevade on meie ees.

TA LENDAB MESIPUU POOLE

Ta lendab lillest lillesse

ja lendab mesipuu poole;

ja tõuseb kõuepilv ülesse —

ta lendab mesipuu poole.

Ja langevad teele ka tuhanded,

veel koju jõuavad tuhanded

ja viivad vaeva ja hoole

ja lendavad mesipuu poole.

Nii hing, oh hing, sa raskel aal —

kuis ihkad sa isamaa poole;

kas kodu sa, kas võõral maal —

kuis ihkad sa isamaa poole!

Ja puhugu vastu sul surmatuul

ja lennaku vastu sul surmakuul:

sa unustad surma ja hoole

ning tõttad isamaa poole!

MA KÕNDISIN METSA POOLE

Ma kõndisin metsa poole,

kus vaiklik üksildus,

siin leidus mu tühi süda,

mu noorus ja armastus.

Ma kõndisin välja pääle

ja üle kirikutee,

siit rahvas sõitis mööda,

ja — haiget tegi see.

Siis tuli ta mu meele —

otstarbeta elu, töö,

kuis kurbus köitnud mu keele,

kuis raugemata on öö!

Ma astusin mäe pääle,

kust näha võis edasi:

oh, muistne aeg tuli meele

ja lossid tagasi.

Ta, muistne aeg, tuli meele,

sest kõigest tuli aim:

siis silmad kukkusid märjaks,

siis õieti kurvaks läks vaim.

Sa mine, kuhu tahad,

sul ikka varemed ees,

nii metsas, mäel, väljal,

sa ikka nende sees!

***

Iga eht südamelöök

purustab ära mind põrmuni,

viskab maha mind surmani

iga eht südamelöök.

Iga eht südamelöök

sinu eest, oh Eestimaa,

minu elu võtab ta

sinu eest!

NOOR-EESTILE

Mind ärge austage —

ei iial iganes!

Üks valus, vale mõiste

on liikvel aja sees.

Nad hirmsad on, mu laulud,

ja hirmus mu süda sees,

nii hirmus nagu mu saatus —

ei, mind mitte iganes!

Te austage mehi,

kes kasvand valguses,

kes teaduses krooni saanud,

kes tööl on selguses.

Ja kui neid mehi ei ole,

siis endil nad mõelge,

kõik voorused mõelge kokku —

ei, mind mitte tõesti!

Kõik voorused mõelge kokku,

me esivanemad,

me kallid, kallid kalmud--

ja endi vanemad:

siis leiate ehk mehe,

kui üles kasvate,

kes oleks noorte ehe,

ei, mind mitte tõesti!

VASK OLI TAEVAS MU ÜLE

Vask oli taevas mu üle,

maa põudne, kumisev raud;

ja ise kõndisin ümber

kui vankuv, elav haud!

SA OLED VÄIKENE, VÄIKE

Sa oled väikene, väike —

et sind ei nähtagi,

et sind ei teatagi,

et sind ei tuntagi.

Sa oled ise väike

ja väike on su keel:

su süda tõmbaks ühes —

neil hoopis teine meel!

Sul, Eesti, häält ei ole,

vaid teised tõmbavad.

Kuid sina — sa mine üksi,

sest sind ei küsigi nad.

SA OLED KUI IISRAEL VANAST

Sa oled kui Iisrael vanast,

oh minu isamaa!

Kui Iisrael prohveti päevil,

seesama viisiga.

Sa seisad teede ääril,

kust Moabi minnakse,

ja mägede otsas vaatad,

kust Ammoni nähikse.

Sa pilgutad Edonil silmi

ja Assarit armatsed

ja Süüria kuninga kulda

sa enesel ihaldad.

Sa oled vintsutatud

just nagu Iisrael ka.

Sind kõige looja kaitsku

ja olgu sinuga!

LAUL SELLEST KADUVAST

Laul sellest kaduvast suvest —

see on kurbline laul;

laul sellest kaduvast elust —

see on kurblisem laul.

Närtsivast noorusest laul on

kurbline laul;

närtsivast voorusest laul on

kurblisem laul.

Laul sellest langenud vahvast —

kurbline laul;

laul sellest rusutud rahvast —

kurblisem laul!

Jah, sellest loodusesurest

kurb on laul,

ja sellest südamemurest

kaebab laul.

SUGULASED

Sugulased peavad pulmi,

sugulased mehele lähevad,

sugulased naisi võtavad,

sugulased surevad, ristivad —

mina ei teagi...

Vaesel ei ole vaderit,

õnnetusel hõimulasi,

tagakiusatul sugulast.

Kullal sugulased on kuningad,

hõbedal hoolikad hõimud,

vaselgi vaderid valvsad,

rahal rahvas sugulane,

rublatükil ruttu sõbrad.

Vaene jääb silmade vahele.

Vaene jääb ukse allade,

nukukeseks maja nurka.

Vaene saab taldriku alama,

vaene saab kahveli katkise.

Vaest vankril' ei võeta,

rekke'e ei rebitagi.

Vaesel söögiaeg varane,

söögivahe liig lühike,

sügispäeva otsakene!

Vaesel töö liig vähene,

sulasel ikka suurta kõhtu!

ÜKS SUU

Üks suu, nii vana

kui mullake;

ja mõtteis nägu

nii vagune.

Ja mõtteis nägu,

nii aus ta;

nii vaikne, valul

ja sõnata.

Nii aus, nii vaikne,

nii mullane,

nii selge ja õige

ja kullane.

See on mu ema,

mu mullake,

see on mu ema,

mu kullake!

EMALE

Oh minu armas emakene,

oh minu kallis emake!

Surnuhaud ma ise olen,

astes sinu hauale.

Käi minu järel! õpetasid,

käi minu järel, pojake!

Ei ma sinu järel käinud —

neiu jälil, emake!

Kelle jälil olen käinud,

oh ei seda tea ma,

emakene, — enda jälil,

vahest võiksin ütelda.

Neiu jälil mina käisin,

neiu jälil, emake.

Annaks suud ta saapa tallal,

minu südant talland ta.

Luule jälil mina käisin,

tuule jälil käisin ma,

hiljem, hiljem, emakene,

unistasin: kodumaa!

Oli arm mul unenägu,

laske näha edasi.

Isamaa — kui petis kägu,

elada ei tahagi.

Oh mu süda, ta on haige,

on nii haige, emake!

Oh mu süda, ta on haige,

rohtu ei saa temale.

Ei ma adra järgi kasvand:

teisi vendi oligi;

ei ma kooli järgi kasvand:

vaene olin liiati.

Karja jälil mina käisin,

tuule järel, emake, —

karjas ainult metsakaja —

luule jälil, emake!

Vaene oli meie talu,

vaene ilma otsata,

pilgata sain palju, palju —

vahest mõnda lugeda!

Rehkendada ma ei mõistnud

koolis ega — eluski,

rehkendada numbritega,

mesikeelel — samuti!

Ei ma silmakirja mõistnud —

sina olid tõsine!

Ei ma roomata ka mõistnud —

sa ei roomand, emake!

Unistasin, muud

karjased kõik teevad nii:

karjas oli palju aega,

aega üleliiagi. —

Ei nad meie kohta ostnud,

kullakallis emake!

Mättaid niitsime me ise,

jäime ikka elusse.

Seda tean, kuis isatalu

vanast võetud võimuga:

härra tema mõisa külge

võttis kavalusega.

Kuidas asemele anti

metsast kehva söödike;

kuidas säältki ära aeti —

sööti vaja mõisale!

Sääl siis nutsid, emakene:

kuhu lähen lastega!

Sääl siis põdesid ja kurtsid,

seda kõik sain näha ma.

Oh, ei sindki mina tunnud,

kallis, kallis kodumaa!

Kus siis lagund talumaja

ennast mõistab vaadata!

Kõrget, suurt ma leidsin üles —

sind ei leidnud, kodumaa.

Palju tähti taeva süles —

sind ei siiski näinud ma.

Kui nad mulle haiget tegid,

pilkasid su madalust,

emakene, — siis mu süda

võttis Eesti armastust!

Hilja, hilja, emakene!

Udust olin väljas ma:

hilja — hilja, emakene,

varemeid jäin vaatama.

Minu isamaa on vaene,

oh mu hella emake;

tema üle uhab laine —

aastasadu, alati!

Oh, mu isamaa on vaene,

mina ise vaene ka.

Ühest on ta siiski rikas —

murest, hädast otsata.

Leian siiski kadund kinda,

avaldan maailmale!!

— — — — — — —

— — — — — — —

ÖÖSSE ÄRA KADUS

Öösse ära kadus

vanker vurinal,

udu sisse, tee pääl,

tähistaeva all...

Ühes ära kadus

minu süda ka,

vankri vurinaga

sõitis minema.

Oleks ühes läinud,

läinud temaga,

sada versta sõitnud,

sõitnud tuhat ka.

Oleks mure laulnud

laia ilmasse,

oleks korra olnud

rõõmus ometi.

Oleks korraks lahkund

kurbus ometi —

tulnud päälegi siis

jälle tagasi!

VANAEMA SÜGIS

Valged lillekesed

sügisnurmedel

nagu pitsikesed

tanu ääredel,

mida vanaema

kannab puhkusel.

Nii ka lõppev suvi

ehib talve eel.

EESTI KUNST — SA VALULAPS!

Oh sa unustud, oh sa põlatud,

oh sa meelega mahatallatud,

oh sa sapist ülekallatud,

oh sa eeslitest i i a-tud — eesti kunst!

Kuidas need kritiseerivad —

eesel ei mõista eesti keelt?

Aga — eesel — ta mõistab alati

keele kohe ja i i-a a valmiski.

Eesel mõistvat eesti meelt?

Eesel mõista ei tahagi:

kabjaga astub ta pääle ja otsustab!

SÜGISENE RAND

Tuhakarva lained

laisalt liiguvad,

seisukütkes pilved

umbsed, igavad.

Üle kahvatanud,

väsind väljade,

üle halli kõrre

tume sügise.

Kajakate kisa

rannaäärsel veel —

osa neist on lennus,

teine kaljudel.

Pikk ja punav piire

ilmub eemal veel:

säält üks päeva kiire

pääsnud lainetel'.

KAS OLETE NÄINUD?

Kas olete näinud laeva, mis mastita?

Kas olete näinud laeva, mis tüürita?

Kas olete näinud, mis meestel on südames,

meri käib keeru ja sadam on silma ees

ja sisse ei saa!

Oh, nõnda oled sa, minu isamaa:

laev oled sa mastita, laev oled tüürita.

Su masti murdis kauge minevik

ja võõrad su tüüri on juhtind, kuis juhtus.

NAGU ILUSAMGI HELE HÄÄL

Nagu ilusamgi hele hääl

mäe koopast kostab koledalt,

haua sügavusest haledalt,

kui on koolja-koorem pääl:

nõnda kustub püham püüegi,

nõnda närtsib surematuski,

nõnda vaibub selgem tõdegi,

sumbub öösse härdam hüüegi.

KES MEELDIDA TAHAB —

Kes meeldida tahab, peab roomama,

«jah» üteldes «ei» peab mõtlema,

mis teine tahab, peab tegema,

peab ahelaid kandma ja — tänama!

Peab kandma lõpmata palju veel,

peab tundma, kuidas tal murdub meel,

peab kummardama kulla eel —

peab nuttes naeratama veel.

Ja kes ei taha, ei meelita ta,

ei taha, ei taha, ei tahagi ta!

Vaid külmalt elugi pakub ka —

tal enesel katsutaks meeldida!

Ja jääb ta nüüdki veel muutmata,

ta tõe-armastus puutmata,

üks peab nüüd kahest sündima:

ta peab nüüd tõusma või langema!

ÜKS MÄRTSIHOMMIK UDUNE

Üks märtsihommik udune,

soos puude all hämarus.

Ja pooles ringis kaugele

käib metsa palistus.

Ja väli kaetud lumega,

teed sulad, poriga.

Nii kaugele kui näed sa —

mets udu, sulaga.

Mets. Harvad, kurvad kasepuud

mustavad varjuna

ja märjad oksad ripuvad

alla nii nõuta.

öö nagu vastu paneb veel,

tusk tume puude all;

kurb, kidur põõsas kurdab teel —

mis muremõte tal?

MUST LAGI ON MEIE TOAL

Must lagi on meie toal,

on must ja suitsuga,

sääl ämblikuvõrku, sääl nõge,

on ritsikaid, prussakaid ka.

Mis tema kõik kuulnud, näinud,

ei suuda ütelda, —

kuis valu viskab varju,

kuis muudab näo ta!

Näind palju pisaraid, nuttu,

ja palju riidu ka,

nii palju, palju valu, —

oh issand, halasta!

Must lagi on meie toal

ja meie ajal ka:

ta nagu ahelais väänleb, —

kui tema saaks kõnelda!

SA OLED KUI SALANAINE

Sa oled kui salanaine,

mu kallis kodumaa,

kui sarnane naine, kellest

ei kõlba kõnelda.

Kui vahest nagu vargsi

su poole mõte käis,

siis panevad seda nad pahaks,

kõik ilm sest siis kisa täis.

MU ILUS KULLAKENE

Mu ilus kullakene —

mis mõtled nüüd jälle sa?

Pääd kummardad armsast alla

ja naeratad salaja.

Mu ilus kullakene,

mis teen ma sinuga?

Sul on nii ilusad silmad

ja mehele tahad sa.

MINU SAATUS

I

Ju rannale jõudmas

mu paadike;

ma tean, ma näen,

mu saatus see.

Kas on sääl sees mu

ihade nurm,

kas minu elu, kas

minu — surm?

Ei seda ma tea,

pean vaatama,

halb põgeneda,

halb oodata!

II

Ju rannale jõudmas

mu paadike,

ma tean, ma näen —

mu saatus see!

Ma tean juba,

mis on ta pääl,

mu kurgust hüüab

ju hõiskehääl.

Oh ei! Vaat enne,

kui tuleb rand,

täis laineid ja kive

üks mere kand —

kas siit mu paadike

üle saab?

Kas mind mu laevuke

kannatab?

MINE ÄRA

Mine ära, mu noorus, sa —

sind mina näha ei kannata!

Mine ära, au, kõrguste unistus,

nagu paha südametunnistus!

Mine ära, igatsus tuline,

tegude himu, lootus kullane.

Auline eesmärk, au varigi,

minge — ülearu olete!

Minge sinna, kus mehed valmivad,

laulutarkade lauas istudes,

vanatarkade juttu kuulates,

kangelaste tegusid imestes.

Minge sinna ja viibige sääl,

lootus ja tulevik on nende pääl,

kes on loodud radade rajajaks,

kodule kaunile kaitsejaks.

Mulle miks tulete haiget tegema,

mulle miks heljute südamepiinaks te,

mulle miks okkaid puistate

rinnale haigele, rinnale haigele!

UUS JA VANA

Ma astusin hommikul õue,

tulin meeletult tagasi,

kõik endine elu surnud,

uuest sündind ma jällegi.

Kõik elu, ta oli vangis,

oli rauas, ahelas,

oli midagi selle vahel,

mis põues lainetas.

Nii iga päev ma suren,

suren alalõpmata,

ja tuhat korda süda

kokku käänab valuga.

Nii igal hommikul ärkan

ma uuest sündinud.

Siis uuesti ära suren,

uuest ärkan muudetud.

MERI

Meil ukse ees lainetab meri,

käib alla ja ülesse;

siin laine lainet ajab

küll taga järjesti.

Siin lainetab rukkiväli

kuldlaineid mu õue all.

Ja isa ja ema ja käli —

nad vaatavad väraval.

Mu üle Eesti taevas

on nõnda sinine

ja Eestimaa päike paistab

nii selgesti, soojasti!

LÄÄNEMERE LAINED

Sa magad, sa magad, sa magad,

sa magad, mehike,

nii kaua koputame

me kivikaldasse.

Sa magad, sa magad, sa magad,

sa magad, mehike,

ja rauad käsist ja jalust

sul lõikavad lihasse.

Sa magad, sa magad, sa magad,

sa magad, mehike,

nii kaua koputame

su unustud rannale.

OH KANARBIK, OH LILLEKE!

Oh kanarbik, oh lilleke,

nii kõle, kõle sügise!

Nii väsinud, nii kurb on meel,

sa pehmelt, õrnalt õitsed veel,

oh lilleke!

Oh kanarbik, oh lilleke,

mind kurbus rõhub rängasti:

sääl arm, sääl surm, sääl sügise

su silm nii taevasinine —

oh lilleke!

TUISK

Tuisk jookseb võidu tuisuga,

ei teine teisest mööda saa:

üksteise ette tõttavad,

üksteist nad maha jätavad.

Ma vaatan, kuni väsib silm,

mu mõtte tuleb vaimuilm:

tuisk jookseb võidu tuisuga,

ei teine teisest mööda saa.

*

Need lumelained väljal,

nad on nii armsad, hääd,

kui süda on tusas ja palav,

nad jahutavad pääd.

Ja põhjatuul on nii lahe,

nii lahedaks läheb pää;

jah, isegi surm on nüüd mahe

ja isegi hukatus hää.

TALVINE TIHANE

Tihane lendab mu aknale:

kaela alt valge, kõht kollane;

nokib, nokitab, vaatab targasti

sisse — tihase viis on see —,

kaela alt valge, kõht kollane!

Vestab nokka, vaatab targalt ta:

vaene linnuke, talve käes üksinda!

Hädasti, hädasti sain seda mõtelda,

lendab sääl lahtistel tiibadel lennuga

teine ka!

Vaatavad mind nad kui kahjurõõmuga,

vaatavad, hüppavad, lendavad minema.

Järele jään neid vaatama.

Mõtlen ma: tuli ta

lahtistel tiibadel lennuga —

teine ka!

KÜLM

Mets härmatises surnuvaik,

koit idas veripunane.

Õhk kristallisid piserdab,

õhk põhjast — tuleleil on see!

Loom koiduvalgel kisendab,

hunt, põder, metskits ägavad.

Kord-korralt külm sääl plaksatab,

siis jällegi kõik surnuvaik...

Koit idas veripunane.

HÕLPSAM ON MÄGESID TÕSTA

Hõlpsam on mägesid tõsta,

kergem on kaljusid kanda,

hõlpsam on ilmasid hoida

kui südametunnistust halba.

Jõuad sa, või ei jõua sa,

sured sa, või ei sure sa —

päike paistab kui päikene,

koit on süütuseläikene!

Südametunnistus aga sööb sind,

südametunnistus maha lööb sind.

Tumedas elad sa, kumedas kõnnid

südamekoormaga!

KIIL

Kiil kasvab kapsale alla

ja kaalikale kiil;

kui liig palju vihma või kuiva,

kasvab mõlematele kiil.

Kiil kasvab kaalikal alla

ja ajalehele kiil,

ja ajale kiil kasvab alla

ja kirjandusele kiil.

See kiil on viha ja mõru,

ei lastele kõlba ta,

ei kõlba ka vanadele,

pääd uimastab üksinda.

On kiilisid igal ajal,

on kiilisid alati.

Kuid ainult kiilid meil ikka —

ei kaalikaid kunagi!

LAS LAPSED TEEVAD

Las lapsed teevad targemalt,

meil omiks päeviks sedagi!

Nii öeldi enne, öeldaks nüüd

ei avita see kedagi.

Sest lastel sama vabandus

ja nõrkus nüüd kui ennegi.

Ja tõotatud messias

on tulemisel alati.

Sest lastel nõndasamuti

on isaisilt pärandus:

kõik nende eksitused veel

ja endi eksiv noorusmeel.

MIS MEIL KAUNIS, MIS MEIL KALLIS

Mis meil kaunis, mis meil kallis,

mis meil kallis, püha on,

see on meie kindel side,

see on meie kõigi õnn.

õnn, et meil üks kindel side,

mis on kallis, püha on:

see on ühendaja pide,

see on meie elu õnn.

Isamaa on meile kallis,

ta meil kallis, püha on,

ta on meie kindel side,

ta on meie elu õnn.

MITTE IGAÜHELE

Mitte igaühele õnneks ei antud

selgesti näha,

mitte kõigile õnneks ei antud

selgesti kuulda,

armastada palavalt

isamaad,

kannatada temaga.

TE NÄETE

Te näete, mu lootus on vähem

ja nõrk ja haige ma,

kuid kui ta koguni kustub,

ehk kustun ise ka.

Vaat nõnda on ka lugu

küll selle rahvaga,

kelle lootus on ära võetud:

niisama põeb ta.

Kas vihavaim minus helgib?

Jah — vastasel lõpmata.

Kus aga inime selgib,

sääl armastan otsata.

Sest ärge iial lootke,

et elu — kaob ta,

kaob ära aim rahva rinnast,

kuni veel elab maa.

Ei! Ükskord vaba olla

on iga rahva soov;

ja see aeg võib küll tulla,

ei keela ükski hoov!

Ta, taevane linn, ta elab

veel juudi lugudes,

ei enam tal keelt, ei rahvust,

ja ometi südames!

Kui Tiituse tööd ei tehta

just iga rahvaga,

saab aeg tulema, näete,

et vabad on nemad ka.

Ja nõnda on lugu ka Eestis

ja nõnda on elu kiik:

ükskord — kui terve mõte —,

ükskord on Eesti riik!

Kas aastatuhanded mingu —

siis vast see haiget ei tee,

et suurte rahvaste kõrval

on vaba ka väikene,

et väikse rahva keskel

on õnn ja armastus,

on armsad vanemad, lapsed,

ja armas on vabadus.

Kes tulevikku kõik teab!

Vast nii me ei tahagi —

kui leping meid lahingu veab,

kus võitleme kõrvuti:

kas siis me veel tahame rohkem

või rohkem tahate te?

Kas ülemat armu, au, kohut —

ükskõik mis — veel tunnete?

KAHEKÕNE

«Küll suur on minu isamaa

ja suur on minu rahvas:

ta üle kõige ilmamaa

mul üle kõige armas.»

«Küll väike on mu isamaa

ja väike minu rahvas,

ja siiski üle ilmamaa

mul üle kõige armas.»

«Hm — sõber, — veidi värvilik

on sinu arvamine.

Sa oled — veidi närvilik,

vast — tohtri juure mine.»

VALI ON

Vali on harida põuasta sööti,

vali on kiskuda kütiste vööti, —

valjem vaimupõld harida.

Kui ju küllalt on voolanud higi,

kui ju eluõhtu on ligi,—

maitsed viimati kasinat leiba.

Ja kui pimedus võitu ei saand,

õelus ja kurjus sind kalmutand,

töö nii raske — ei leiagi nime, —

näe — nii natuke taganes pime!

HELIN

Kui mina olin veel väikene mees,

üks helin mul helises rinna sees.

Ja kui mina sirgusin suuremaks,

läks helingi rinna sees kangemaks.

Nüüd on see helin pea matnud mind,

ta alla rusuks on raugenud rind.

See helin mu elu ja minu hing,

tal kitsaks on jäänud maapäälne ring.

KOER

Koer lakkus kutsikaid õrnasti

ja seadis neid kõikepidi...

Ei olnud neid tarvis kellelgi —

nad ära uputati.

Ja vana koer, kui ennegi,

sõi, kaitses lukku ja taba

ja haukus just nagu ennegi

ja mängis ja liputas saba.

ISAMAALE

Mina kõndsin kurba rada,

kurba rada kõndsin ma;

muresid mul mitusada —

oh kuis mahajäetud ma!

Kivi kukkus kivi juure,

jõgi püüdis meresse,

koerakutsik ema juure,

ema juure — ussike.

Kuhu lähen mina, vaene?

Kelle juure, koduta?

Oh mu vend, mu sõsar, naine,

ema, isa, isamaa!

* * *

Ma neidu armastasin,

ei kostnud ta ei, ei jaa —

vist polnudki tal kosta,

vist vaikis lootuseta.

Ma isamaad armastasin.

Ja see ei kostnud ka.

Vist polnudki tal kosta,

vist vaikis lootuseta.

LAUL SELLEST ELEVANDIST, KES LÄBI METSA LÄKS

1

Läks läbi metsa elevant,

müts, müts.

Läks lõvijahil elegant,

müts, müts:

vaskkiiver pääs, mõõk puusa pääl,

ja kaugel kostis trummi hääl.

Müts, müts!

Elegant

läks läbi metsa elevant.

2

Ta lõvi ei saanud nähagi.

Kes teab, kus see?

Nüüd tuli lontis tagasi,

meel pahane.

Eks tõrjund kodus sääskesid

ta eemale,

poleks lõvi tulnud meelegi.

Kes teab, kus see?

AAFRIKA MEHED

«Armas sõber Pimbo-Pambo,

saatsin sulle palmiviina.

Mõtle, mis mul saatnud piina:

viina tõi sul ilus Odu —

tüdrukut ei tule kodu.

Kas sa viina kätte saanud?»

«Saanud, joonud, armas Kamba!

Ole terve — ah, vaat seda,

eksitus, näe, ütlen sulle.

Mõtlesin, et kõik on mulle:

viina mina ära jõin,

tüdruku siis pääle sõin.

Tervitusi saadan sulle.»

KUUSKÜMMEND AASTAT

Kuuskümmend aastat elad sa,

ehk seitsekümmend vaevalt ka.

Ja sellest poole magad sa

ja suure osa haigena

ja suure osa mõistmata

ja suure arusaamata;

ja suure lapsi hoiad sa

või teiste lastel tantsid sa:

saad siiski aega mõtelda,

saad siiski valgust taevasta,

et — nõrkemas ta kätte sa.

IKKA RASKE ISTMA JÄÄDA

Ikka raske istma jääda

pikki päevi peenes püksis,

nööbilises kuues kõndi,

mis ju mullu, tunamullu,

ammu, ammu, kes teab millal

rätsep vanaisal õmblend, —

küsides, kas tohin rääki,

köhata, kas, sõbrad, luba —

naeratust ei sallitagi, —

tuju — lausa turja pääle!

Saalis kõik on saksa rahvas.

Ah, ma kisuks kuue seljast,

oleks valgus rohkem, rohkem

pääda minul paitanud! — —

MÄTAS — MÄTAS — ÜKS JA TEINE

Mätas — mätas — üks ja teine,

karge õhtu, külmetus.

Rohi krabiseb, kui astun,

muusika ses krabinas!

Tume vaikus üle välja,

üle laane astub öö.

Vaikus ootel vanund pilvis,

maailm ootab, sõnatu.

Kuula, nägemata kaugel

hääl on hüüdmas: vaata, nüüd

mina tulen, tulen, tulen,

meil on kõigil sama püüd!

Meil on üks seesama mõte,

süda kõigil sooja täis.

Mina tulen, tulen, tulen,

käskjalg juba ümber käis!

AEG

Olgu see armas või olgu see kole,

ükski mees enesest pikem ei ole.

Aega nad mõõdavad enne ja praegu,

usun, see kõik on ilmaaegu.

Õhk on kord soojem, teinekord karem:

millal me teame, mil aeg ajast parem?

Istu sa kaalul, kas vannu või palu:

raskus on üks, olgu kui suur su talu.

Sina ju aegasid mõõta ei saa,

osa sa oled ju temasta —

aeg aga on sinu kaaluja!

ÜKS HOMMIK TULEB

Üks hommik tuleb, millal enam hunt ei kisu,

ei karu murra ega madu nõela,

vaid millal tõendatakse Eesti õigus

ja millal häbiasi pole Eesti au.

NII KEVADE PÕGENEB

Nii kevade põgeneb

talve eest,

talv leiab kevade

südamest.

Nii hämarik koidust

kahvatab,

koit päikesetõusust

otsa saab.

Nii õhtutuul hommikust

taga aab;

oh kunas ta mõrsja

kätte saab?

Öö igavesti

jääb vahele

ja hommik ning õhtu

alale.

MURE

Mure, sinul on nõiutud sidemed,

siidihäll on sul, laulud tasased,

tasakesi sa, kallike, hällitad,

kiigus hällitad, laulad laulukest,

laulad laulukest, kuni uinutad. —

Ärkan ülesse, — metsa sülesse

sinu eest lähen rahu otsima.

Vennike, kuidas mind ära näed sa,

kallike, kuidas mind ära vahid sa,

lähed ette kui tuhkrumees lõksuga!

Lõks sul kaenla all, — vahid tagasi,

kas ma sind vahest ei näinud kuidagi,

aru saanud, mis salamõte sul?

Sääl jääd mind ootama, sääl jääd vaatama,

just nagu hämmelgas kärblast akna all —

ise peidutanud end piidale!

Nõnda vahid, luurad mu südant sa:

muidu kogemata võiks sinust pääseda —

mure!

*

Mine rikaste lossi, kus kuld on, vahi seda sääl,

mine, kus sametist sohvad, laiskle nende pääl.

Mida minult saada sul? Omaks ei midagi.

Nagu koer vahid leivatükki mult — puudub see endalgi

ILUS TA EI OLE

Ilus ta ei ole:

lage heinamaa,

heinaküünid, kuhjad,

harva puudega.

Ilus ta ei ole:

kõrval karjamaa

kehvalt üle kaetud

harva metsaga.

Ei ta ilus ole:

mäeküljeke,

mõni vabatmaja,

mõni saunake.

Järv ei ole ilus

jääse katte all,

kuu ta üle valvab

talvel igaval.

Aga kõik see ilus,

pühaline ka

valge siidiriide —

härmatisega.

Siis on ta nii ilus,

ilus lõpmata:

tõusvad tema üle

tähed särama.

Talveöine hämar

miljon tähega —

siis sa oled ilus,

minu isamaa.

PIKNE

Raske, palav õhk —

hingekitsikus —,

väike pilveke

eemal taeva all.

Läheb suuremaks

ruttu pilveke,

maanteel tolmusel

keerleb tuulispää.

Päike kõrvetab.

Ruttu kasvab pilv.

Kõmin kaugemal,

kõmin ligidal.

Tuleb lõuna poolt,

tuleb üles pilv,

loomad vagusad,

linnud kadunud.

Äkki raksatab.

Vihma kallatab,

tulekirev välk

läigib metsa pääl.

SÜGISETUUL

Sügisetuul

raputab puul,

küürutab kõveral kõrrel

kui sandike!

KUUSEKE

Väike kuuseke,

sõrmepikkune,

aias sambla seest

ajab ülesse.

Mina vaatama,

vaatma väikest meest:

vaata sõbrakest,

sõrmepikukest!

Tigu sambla sees,

liblik juure all,

mardik juure pääl,

põrnik juure ees:

kokku kogunud

kuuse juurele

ühes elama

talvekorteri.

Mina elaks ka

ühes nendega;

vaikne perekond

on see tõesti.

EI NÄE ENAM

Ma olen pime, ma ei näe enam,

mul palju valgust oli vaadata,

siis kadus usk ja kadus valgus ka —

ei näe enam!

Ma olen pime, ma ei näe enam,

mul palju oli tunda korraga,

rind põles, leekis õnnes lõpmata —

ei tunne enam!

Ma olen rumal, ma ei mõista enam:

mul paistis selgus tähepiiri alges

ja merepõhi näitas päikse valges,

kui kõik läks pimedaks, kui süda kalges —

ei mõista enam!

Ma olen pime, ma ei näe enam,

mul palju valgust oli vaadata,

siis kadus usk ja kadus valgus ka —

ei näe enam!

EI VALUST ME ENAM RÄÄGI

Ei valust me enam räägi,

ei räägi ma, ei sa.

Ah, teda on küllalt, küllalt,

mis tast veel rääkida!

ME IGAPÄEV PAREMAT LOODAME

Me igapäev paremat loodame,

see lootus meid alati petab.

Me õndsamaid tunde ootame,

see ootus meid abita jätab.

Jah, hälli seest kuni hauani

viib enesepettuse sära.

Ah, süda lööks külmaks rauani,

kaoks seegi pettus ära.

OH SÕBRAD, EI LASE MA ÖELDA

Oh sõbrad, ei lase ma öelda,

et oleks nii haige ma.

Ja et ma terve oleks,

ma seda ei ütlegi ka.

Ma olen nõnda terve,

et rahvas kõik minu ees,

kes nõnda vigane, haige,

enda vigu näeb minu sees.

TULE, ÖÖ PIMEDUS

Tule, öö pimedus,

võta mind sülle.

Minu päike ei tunne mind,

öö jäänd mulle.

Ainust tähte sääl pole,

minul on kole.

Varja mu üle.

PALJU ON MUST ÜLE KÄINUD

Palju on must üle käinud,

palju südameid ma näinud,

näinud iseennastki.

Enam ma ei tahagi!

KILDE

1

Ei saa mina kuidagi mõttega valmis,

ei saa mina proosas, ei saa mina salmis —

paika kui vana kasukat.

Ilma looja aga samuti

lõhkus ja parandas, lõhkus ja parandas:

mis ta ka lahutas, mis ta ka palmis —

töö aga pole veel tänagi valmis.

2

«Kes laulu teeb, see ei luuleta.»

«Kes otsib luulet, ei leia ka.»

Noh, luuletki tuleb teha,

ei otsi sa teda, ei iial sind ta.

3

Kui ühes mõttevälguga

ei sütti põlema su keel,

ei vilgu sõnas välgumeel:

siis ilma mõttevälguta

sa sõidad siiski tühjal reel,

kui ühes mõttevälguga

ei sütti põlema su keel.

4

Saapaid tehakse liimigagi —

luuletatakse riimigagi!

5

Riimiga laul on ilus ja sügav,

riimita ilus ja — sügavam.

Viisakas neiu on ilus,

punastav — ilusam!

6

Kui laulsid riimi pärast,

said peksa riimi pärast.

Kui laulsid südamest,

said nüüdki tänu sest.

7

Mõtted käivad üksipidi,

riimid aga ristamisi,

kinni käe alt hoiavad.

8

Rikkuses riimid on kõlavad,

vaesuses nemad on valusad.

9

Koer — sabaotsa püüab ta,

kuid kätte kunagi ei saa.

Üht ära näeb sest ometi,

et saba tal olemas tõesti.

10

Sa magad elus ja magad kirjas,

sa siiski lugupeetud mees.

Jah, selles suures maailma karjas

võib käia ka magades teiste ees.

11

Tõuk muudab värvi toidu järele,

inimene — enne!

Tõuk, et ta toitu saanud, inimene,

et — saada!

12

On igal looduskevadel

ees porikevade —

kuis nõuad vaimukevadelt

sa õisi äkisti?

13

«Nii kerge, talupojalik,

nii selge, ülevaatav.»

Kuid mis teeb siis veel tulevik

kui kõik nüüd arusaadav?

14

Rebane vahib hobuse mokka —

kunas ta selle endale saaks;

vabadik mõisat —

millal saaks selle endale hingemaaks;

mõisnik, mil vürst tema tallmeistriks nimetaks;

vürst, kunas kuninglik kõrgus tema maadel jahti peaks.

15

Kes suur ei saa olla, olgu väikegi.

Väike suur on narrusest narremgi.

16

Kui näed, et jäetud sa üksinda,

siis näed, et elu ei naljata.

Kuid nalja tahab säält igamees.

Ma parem siis istun kolde ees.

17

Hoia, et sa ei luuleta,

et ei kaevet kuule sa. —

Pagan võtku ettevaatus —

andke mulle minu saatus!

18

Elu ja armastus!

Kuidas teid surematuks teeb surevus!

19

Häda on selle taevatulega!

Kerge on ta sulega!

Enda õpetust natuke elada —

mõõtmata raske ta!

20

Tõsised suurused on väikestele võtmed leivaaita.

Et sisse saada, on vaja neid laita.

Kui aga esimestest keegi suri, siis on viimaste nisupõld

pakatamas — biograafiad toovad sisse!

21

Mäletsejad on kitsed ja mäletsejad

on lambad,

mäletsejad on mõtlejadki mehed,

ja kõige suuremad mäletsejad on

ajalehed.

22

Kuulsas Viljandis vanasti

sead käisid kantsi serval,

kitsed, lambad puude kõrval

näsisivad rohukest

endse aja kuulsusest.

23

Üks eesel leiab teise ära —

jah, eeslitelgi omapära.

Kas oleks ta siis eesel veel,

kui karu juure kisuks meel?

24

Triina kõigest südamest

paitas oma põrsakest!

Kel nüüd suutäis armas pole —

armastatul — kole, kole!

25

Orjaja moor on — roomav kui elajas,

mässaja moor on — kuri kui elajas:

moor on ikka elajas!

26

Läeb soojaks mooramehe pää,

ei ta siis enam otsa jää.

27

Moor moorlast müües jääb veel mustemaks,

moor moorlast süües, mõista, lahjemaks!

28

Mees pole pikem kübarast,

härg viimsest naelast raskem,

ei rahvus parem rahvusest —

mis on nad — olla laskem!

29

«Mis, üksik kaasik, kohad sääl?»

Nii küsis suurest metsast hääl.

«Mis kohad sina, suurem, sääl,

seesama torm on minu pääl.»

30

«Su kuub — see passib minule,

sa anna tema mulle!»

«Siis külm teeb otsa minule.»

«Nonoh, sa mässad jälle!»

31

Kes minevikku ei mäleta,

see elab tulevikuta.

Sisukord

1. METS KOHAS...

2. LUMEHELBEKE

3. KUI TUME VEEL KAUAKS KA SINU MAA

4. MA LILLESIDEME VÕTAKS

5. KAS MA EESTIT UNES NÄGIN?

6. LAULIKUTELE

7. SINA JA MINA

8. HOMMIK

9. ÜKS SUVE PÄEV

10. AUKIITUS OLGU IGAVEST!

11. EI MA MÕISTA PALVET TEHA

12. MIS ON KUI VAIKNE VALU HÄÄL?

13. ÜLE VEE

14. SUINE TUUL

15. MINU LUULE

16. SÜGISENE KODU

17. PILVED SÕUDVAD, KASE KOHIN

18. MURE

19. METS

20. LAULIKULE

21. SÜGISLILL

22. SÖÖT

23. TÜHJA PESA EES

24. SÜGIS

25. LEHED LANGSID…

26. MÄND

27. RUKKIVIHUD REHE ALL

28. TULI KEVADE

29. OMAKASU

30. LAINED

31. SÜGIS

32. LAULIKU TALVEÜKSILDUS

33. JÄTKE MIND!

34. NAISED KANGAST SEAVAD

35. TULEN, TULEN!

36. ISAD JA POJAD

37. MIS ISAD ÜTLEVAD

38. MEEL PAREMAT EI KANNATA!

39. VIIMNE VÕIMALUS

40. ÄRGE KÜSIGE MULT LUULETUSI

41. NÕMM

42. JÄRVE KALDAL, NÕMME ALL

43. TULEVIK

44. EILE NÄGIN MA EESTIMAAD!

45. TALV

46. VAIKNE, PEHME, TUME

47. TALVEÕHTUL

48. SA TULID NAGU PÄIKENE

49. RÄNDAJA

50. KEVADE LÄHENEMINE

51. TA LENDAB MESIPUU POOLE

52. MA KÕNDISIN METSA POOLE

53. ***

54. NOOR-EESTILE

55. VASK OLI TAEVAS MU ÜLE

56. SA OLED VÄIKENE, VÄIKE

57. SA OLED KUI IISRAEL VANAST

58. LAUL SELLEST KADUVAST

59. SUGULASED

60. ÜKS SUU

61. EMALE

62. ÖÖSSE ÄRA KADUS

63. VANAEMA SÜGIS

64. EESTI KUNST — SA VALULAPS!

65. SÜGISENE RAND

66. KAS OLETE NÄINUD?

67. NAGU ILUSAMGI HELE HÄÄL

68. KES MEELDIDA TAHAB —

69. ÜKS MÄRTSIHOMMIK UDUNE

70. MUST LAGI ON MEIE TOAL

71. SA OLED KUI SALANAINE

72. MU ILUS KULLAKENE

73. MINU SAATUS

74. MINE ÄRA

75. UUS JA VANA

76. MERI

77. LÄÄNEMERE LAINED

78. OH KANARBIK, OH LILLEKE!

79. TUISK

80. TALVINE TIHANE

81. KÜLM

82. HÕLPSAM ON MÄGESID TÕSTA

83. KIIL

84. LAS LAPSED TEEVAD

85. MIS MEIL KAUNIS, MIS MEIL KALLIS

86. MITTE IGAÜHELE

87. TE NÄETE

88. KAHEKÕNE

89. VALI ON

90. HELIN

91. KOER

92. ISAMAALE

93. * * *

94. LAUL SELLEST ELEVANDIST, KES LÄBI METSA LÄKS

95. AAFRIKA MEHED

96. KUUSKÜMMEND AASTAT

97. IKKA RASKE ISTMA JÄÄDA

98. MÄTAS — MÄTAS — ÜKS JA TEINE

99. AEG

100. ÜKS HOMMIK TULEB

101. NII KEVADE PÕGENEB

102. MURE

103. ILUS TA EI OLE

104. PIKNE

105. SÜGISETUUL

106. KUUSEKE

107. EI NÄE ENAM

108. EI VALUST ME ENAM RÄÄGI

109. ME IGAPÄEV PAREMAT LOODAME

110. OH SÕBRAD, EI LASE MA ÖELDA

111. TULE, ÖÖ PIMEDUS

112. PALJU ON MUST ÜLE KÄINUD

113. KILDE

Table of Contents

METS KOHAS...

LUMEHELBEKE

KUI TUME VEEL KAUAKS KA SINU MAA

MA LILLESIDEME VÕTAKS

KAS MA EESTIT UNES NÄGIN?

LAULIKUTELE

SINA JA MINA

HOMMIK

ÜKS SUVE PÄEV

AUKIITUS OLGU IGAVEST!

EI MA MÕISTA PALVET TEHA

MIS ON KUI VAIKNE VALU HÄÄL?

ÜLE VEE

SUINE TUUL

MINU LUULE

SÜGISENE KODU

PILVED SÕUDVAD, KASE KOHIN

MURE

METS

LAULIKULE

SÜGISLILL

SÖÖT

TÜHJA PESA EES

SÜGIS

LEHED LANGSID…

MÄND

RUKKIVIHUD REHE ALL

TULI KEVADE

OMAKASU

LAINED

SÜGIS

LAULIKU TALVEÜKSILDUS

JÄTKE MIND!

NAISED KANGAST SEAVAD

TULEN, TULEN!

ISAD JA POJAD

MIS ISAD ÜTLEVAD

MEEL PAREMAT EI KANNATA!

VIIMNE VÕIMALUS

ÄRGE KÜSIGE MULT LUULETUSI

NÕMM

JÄRVE KALDAL, NÕMME ALL

TULEVIK

EILE NÄGIN MA EESTIMAAD!

TALV

VAIKNE, PEHME, TUME

TALVEÕHTUL

SA TULID NAGU PÄIKENE

RÄNDAJA

KEVADE LÄHENEMINE

TA LENDAB MESIPUU POOLE

MA KÕNDISIN METSA POOLE

***

NOOR-EESTILE

VASK OLI TAEVAS MU ÜLE

SA OLED VÄIKENE, VÄIKE

SA OLED KUI IISRAEL VANAST

LAUL SELLEST KADUVAST

SUGULASED

ÜKS SUU

EMALE

ÖÖSSE ÄRA KADUS

VANAEMA SÜGIS

EESTI KUNST — SA VALULAPS!

SÜGISENE RAND

KAS OLETE NÄINUD?

NAGU ILUSAMGI HELE HÄÄL

KES MEELDIDA TAHAB —

ÜKS MÄRTSIHOMMIK UDUNE

MUST LAGI ON MEIE TOAL

SA OLED KUI SALANAINE

MU ILUS KULLAKENE

MINU SAATUS

MINE ÄRA

UUS JA VANA

MERI

LÄÄNEMERE LAINED

OH KANARBIK, OH LILLEKE!

TUISK

TALVINE TIHANE

KÜLM

HÕLPSAM ON MÄGESID TÕSTA

KIIL

LAS LAPSED TEEVAD

MIS MEIL KAUNIS, MIS MEIL KALLIS

MITTE IGAÜHELE

TE NÄETE

KAHEKÕNE

VALI ON

HELIN

KOER

ISAMAALE

* * *

LAUL SELLEST ELEVANDIST, KES LÄBI METSA LÄKS

AAFRIKA MEHED

KUUSKÜMMEND AASTAT

IKKA RASKE ISTMA JÄÄDA

MÄTAS — MÄTAS — ÜKS JA TEINE

AEG

ÜKS HOMMIK TULEB

NII KEVADE PÕGENEB

MURE

ILUS TA EI OLE

PIKNE

SÜGISETUUL

KUUSEKE

EI NÄE ENAM

EI VALUST ME ENAM RÄÄGI

ME IGAPÄEV PAREMAT LOODAME

OH SÕBRAD, EI LASE MA ÖELDA

TULE, ÖÖ PIMEDUS

PALJU ON MUST ÜLE KÄINUD

KILDE