See raamat on skaneeritud ja koostatud Tartu Linnaraamatukogus

Tartu, 2012

Ernst Enno

ÜKS ROHUTIRTS LÄKS KÕNDIMA

E-raamatu aluseks on Eesti Raamatu 1971. aasta väljaanne

SISUKORD

AASAL ÕITSEB MAHLAKANN

KEVADE RÕÕM

LÄTE

TIPA KOOLITEEL

KOJU

LAPS JA TUUL

JUSS PÄIKESELE

MANNI LAUL

KURED TULEVAD!

KEVADEL

HÄLLILAUL

KILLA, KÕLLA, VÄLJA KARI

KARJAPOISS HÜÜAB

KILLA, KÕLLA!

MÄÄ...

NOTSU LAUL

VARBLASTE LAUL KEVADEL

TILLUKE KUKK

IITSI-KASS JA KIITSI-KASS

JÄNES PIKK-KÕRV

TIBUKESE UNENÄGU

ÕHTULAUL

JUSS OLI VÄIKE PEREMEES

HEINAAEG ON IKKA NII

SÕIT

MARJULE

JUSS OLI VÄIKE PEREMEES

MIILU JA KIISU

PATSU, PATSU, KOOKI

EMAKENE

KIIRE SÕIT

MÄNGUST VÄSINULE

AHA AI, AHA PAI

PIMESIKK

TIPA-TAPA HÄLLILAUL

PAIA-PAIA

ÜKS ROHUTITS LÄKS KÕNDIMA

OI, SUVI, ÕNNIS LASTE MAA!

VÄIKE ROHUTIRTS

VÄIKESE JÄNESE TARKUS

ÜKS LINNUKE ÜTLES

SÄÄSESAKS

ÜKS ROHUTIRTS LÄKS KÕNDIMA...

METSMESILASTE PIDU

PUDER

LAPS JA MARDIK

JUBA KASEL KULDSED LEHED

SÜGISEL

VARBLASTE PIDU

TUUL KÄIB TÜHJAL RANNAL RINGI

SÜGISEL

KUS MU VÄIKE LINNUKENE...

HIIRESÕIT

KUS ON PÕRNIK?

VÄLJAS TALV JA TORE JÄÄ

VÄLJAS

TIKK, TAKK!

SULA

KAKS JÄNEST

VASTLASÕIDULAUL

UISUTAJAD

HÄLLILAUL

AASAL ÕITSEB MAHLAKANN

KEVADE RÕÕM

Kevade on tulnud ju!

Uhu-uu, uhu-uu!

Põsed punnis puhub tuul,

kiigutab nii lehti puul –

uhu-uhu-uu!

Lind, see hüüab jällegi:

Lili-lii, lili-lii!

Pesa tamme otsa teen,

see saab hästi pehme, peen –

lili-lili-lii!

Lill, see mõtleb: laulan ka –

lala-laa, lala-laa!

Kuid ei saa, õis, lille pää

ainult kiigub, lõhn on hää!

Lala-lala-laa!

Kevade on tulnud ju!

Uhu-uu, uhu-uu!

Laulab lind ja lõhnab lill,

laulul lõpp on till-lill-lill!

Uhu-li-li-luu!

LÄTE

Küll on see lõbus läte –

ta suliseb ja vuliseb

ja ruttab oja poole

ning päiksepaistel ilutseb.

Tal on nii väiksed lained,

need siravad ja säravad

kui sätendavad tilgud

ja nagu tantsul kiiguvad.

Ja rohukõrred, lilled,

kõik ümber lättekest

nad naerul tervitavad,

rõõm särab silmadest.

Küll on see lõbus läte –

maapõuest tuleb ta

ja muinasjutte puhub

ta minnes rändama.

TIPA KOOLITEEL

Ilus kevadine ilm –

Tipal rõõmust särab silm.

Linnud lennul siia, sinna;

Tipal tarvis kooli minna.

„Ära mine!“ ütleb lind:

„meie ootasime sind.

Tule, mängi, siin on kena,

keelama ei hakka ema!“

„Ei, ei, ei! Mind ootab kool,

sellepärast on mul hool.

Enne töö ja lõbu pärast.“

Ütles, tõttas eemal' kärast...

KOJU

Poisid ritta, kodu poole

üle vainu marssides,

jalad sirgu, nina püsti,

sammud käivad matsudes.

Mis säält tuleb nagu vägi,

tuleb suure müraga –

külarahvas vaatab, mõtleb,

ei ta mõista arvata!

Külarahvas arvab, vaatab,

koerad kooris hauguvad –

vaata poisse, ühes reas

üle vainu marsivad!

LAPS JA TUUL

Tuul:

Tipp, tapp, tilluke,

tilluke, lilluke,

lähme metsa kõndima,

maasikmarju otsima.

Laps:

Ei, ei, tuuleke,

puhkuja huuleke,

õied alles maasikal

rohelise lehe all.

Tuul:

Tipp, tapp, tilluke,

tilluke, lilluke,

metsas linnud laulavad,

juba valmis mustikad.

Laps:

Ei, ei, tuuleke,

puhkuja huuleke,

mustik punga paisutab,

pärast alles valmis saab...

Tuul:

Tipp, tapp, tilluke,

tilluke, lilluke,

lähme siiski vaatama,

kas ehk muidu muud ei saa.

Laps:

Ei, ei, tuuleke,

puhkuja huuleke,

kui mind emake ei vii,

ma ei lähe iialgi.

AASAL ÕITSEB MAHLAKANN

Aasal õitseb mahlakann,

kannistikus maasikmann,

kevade, kevade,

armas oled minule.

Liblik, kärbes, mesilind,

kõik me ootasime sind,

kevade, kevade,

armas oled kõigile.

Põrr, põrr, põrr teeb lehepõnn,

küll on väljas olla õnn –

kevade, kevade,

me, su lapsed, mängime.

JUSS PÄIKESELE

Päike, kuidas nõnda liigud

üle sinitaeva sa?

Oled nõnda armas mulle –

võta ühes kõndima.

Käekõrval kahekesi

lähme pikka pilveteed –

vii mind sinna, vii mind sinna,

kus need soojad vihmaveed.

Vii mind vikerkaare pääle,

pane ratsa istuma –

siis ma hõiskan üle ilma –

lõokese häälega.

MANNI LAUL

Küll on ilus kevade!

Kuule, mahlakannike

õiekesi helistab –

tinn, tinn! Tinn, tinn!

Küll on armas kevade!

Vaata, hüppab talleke,

ise viisi veeretab –

mä-mää! Mä-mää!

Küll on kallis kevade!

Niidul väike ojake

lainekesi kiigutab –

sull, sull! Sull, sull!

Võtan mahlakannikse,

tuleb kaasa talleke,

lähme oja kaldale

kõik mängule.

KURED TULEVAD!

Kõrgel, kõrgel siniõhus

hõbepilvekeste teel,

kiirte sätendavas vallas

kõlab imeline keel:

klu, klu!

Kas sääl ingel ilutsemas,

või sääl hüüab pilvehuul:

kas sääl päike sõuab alla,

või sääl mängib lõunatuul:

klu, klu!

Ei sääl ole ingel,

päike ega mängi linnu keel,

need on kulla kurekesed,

kurekesed koduteel.

Klu, klu!

KEVADEL

Kukku! Kukku! Üks, kaks ja kolm,

suutäit veel neli

kõlab, et heli

kiigub, liigub kui õietolm.

Kukku! Kukku! Juku ja Mann!

Tulge ju karja,

otsima marja,

tim, tin! Tim, tin! käib mahlakann.

Kukku! Kukku! Ei lõpe hüüd.

Kevade sõudis,

koju ju jõudis,

Jukut-Manni, hõisake nüüd.

HÄLLILAUL

Ju küllalt mängust,

magama läen ise ühes lapsega

ja laulan talle äiu-ää,

sest sängis puhata on hää.

Oo, äiu-ää, oo, äiu-ää!

Ka magama läeb väike mää.

Ja tuleb päev, siis jälle uus

on kilin-kõlin lapse suus,

ja jookseb, mängib väike mees.

– Nüüd, nüüd ta on ju sängi sees.

Oo, äiu-ää, oo, äiu-ää!

Ka magama läeb väike mää.

KILLA, KÕLLA, VÄLJA KARI

KARJAPOISS HÜÜAB

Uu-uu! hu-uu! metsas on hää.

Metsa kõik tulge,

tulge ja kuulge –

Muu käib, mää käib, muu ja mää.

Uu-uu! hu-uu! maasikad ju

punased, tõtke,

korv kaasa võtke,

ruttu, ruttu – maasikad! – uu!

Uu-uu! uu-tu! uu-tu-tu-tuu!

Magusad marjad,

mängud ja karjad!

Siin kõik, siin kõik, metsa nüüd – uu!

KILLA, KÕLLA!

Killa, kõlla, välja kari!

Piibelehe õied hellad

helisevad nagu kellad,

kuulutavad: kevade

jõudis meie aasale!

Killa, kõlla, välja kari!

Raiesraale maasikmari!

Akna alla roosinupp,

heinamaale kullerkupp!

Mahlakann jääb karjamaale.

Sinisilmik metsaraale,

niidu pääle pääsusilm,

ilus kevadine ilm!

Lapsed siia, lapsed sinna,

killa, kõlla, kaasa minna!

Ühes muu ja ühes mää,

nii on väljas olla hää.

MÄÄ...

Mää, memmeke, mää!

See lilleke pole ju hää!

Suu tegi mõrudaks,

kõhugi valusaks.

Hää memmeke, mää!

Pää, pojuke, pää!

See, katsu, siin õieti hää!

On magus maitseda,

sööd, paneb kõpsuma.

Hää pojuke, pää!

Mää, memmeke, mää!

See lilleke pole ka hää!

Suus on veel mõrudam,

kõht palju valusam,

hää memmeke, mää!

Pää, pojuke, pää!

See rohuks siin kõhule hää!

Rips, tõmba ribinal,

kraps, tõmba krabinal,

hää pojuke, pää!

Mää, memmeke, mää!

Pipp kõhule üksi on hää!

Suu teeb nii magusaks,

kõht ei jää valusaks,

hää memmeke, mää!

NOTSU LAUL

Ma olen väike notsuke,

mul nina songija,

sest vagu a'an kui adrake,

ja ruigan rõõmuga.

Mu Juku vaatab, naeratab,

mu Juku, karjane;

ta hoiab mind ja silitab,

ma armas temale.

Ja kuigi katsun kartuleid,

käin nisu räsimas,

ja nosin kapsaid, porgandeid,

käin kojas kolamas –

teen seda ainuüksi siis,

kui Juku unistab,

kui vaikib lehepilliviis,

kui sõber suigatab.

Ja kuigi matsud tulevad –

ma saba siputan –

ka leivapalad järgnevad:

ma Jukut armastan.

Sest olen väike notsuke,

mul nina songija,

ma vagu a'an kui adrake,

ja ruigan rõõmuga.

VARBLASTE LAUL KEVADEL

Kirsipuud on ammu lehtes,

kreegid, ploomid piduehtes,

siiski ühteainukest

marja pole leidnud eest!

Hilp, silp, vile väle vilp!

Kevade, küll oled ilus,

päris tore lehtevilus,

siiski vähe, vennike,

toitu annad minule!

Hilp, silp, vile väle vilp!

Tiri-piri pihulasi,

kärbseid, muidu mudilasi

pean püüdma vaevaga –

muud ei palaks enam saa!

Hilp, silp, vile väle vilp!

Lenda, ikka jälle lenda,

väsita kas surnuks enda!

Kärbsed, kihud väledad –

higitilgad veerevad!

Hilp, silp, vile väle vilp!

Lähen ära lõunamaale,

apelsinimetsa raale,

jääb siis kodu leinama,

kirsid, ploomid pehkima!

TILLUKE KUKK

Tii, tii, tibuke,

tilluke kukk,

kluk, kluk! kluk, kluk!

Tangud on siin,

tassi pääl piim –

kluk, kluk!

Küllalt siblida,

tilluke tipp,

siin on ju pipp! –

Vaata, kus lull,

ja kärbse-kull –

napst, napst!

Vaata kaklejat!

Tiivaga sapst,

jalaga rapst –

vihane silm, tüli täis ilm –

kõss, kõss! –

Tii, tii, tibuke,

lõppes nii mäng,

tiiva all säng,

vaikne kui sukk,

siis väike kukk,

kluk, kluk!

IITSI-KASS JA KIITSI-KASS

Iitsi-kass ja Kiitsi-kass,

kus on teie väike tass?

Piima sisse – küll on hää –

tilkagi ei järgi jää.

JÄNES PIKK-KÕRV

Jänes pikk-kõrv, söö nüüd, söö!

Pärast tule, kõpsu löö.

Aga tea, kui sööd palju,

saad siis kõhuvalu valju.

Upi, vupi, saba nõbi,

julgelt ligemale kõbi:

hein nii värske, see on hää,

parem veel kui kapsapää!

Ära karda, kuule mind,

sest ma armastan ju sind!

TIBUKESE UNENÄGU

Kuu paistab, tähed säramas,

öö katab ilma, maad;

kukk õrrel juba tukkumas

ja kanad magavad.

Tipp tillu siblisiivake

und näeb üksinda –

ta lendab üles kõrgele,

kus särab tähtemaa.

Ta nipib, nopib teri sääl,

küll teri hiilgavaid,

ta siblib, sablib taeva pääl

küll pilvi liikuvaid.

Ta kõõrutab ja kõõrutab –

laeb pesa punuma,

kuu pääle selle paigutab

ja istub munema.

Kuid muna, oh sa munake,

see kukub veerema –

ki-kaa-kaa-kaak teeb kanake –

ja peab ärkama.

ÕHTULAUL

Päike läks ära magama.

Maga, lapsuke, sina ka!

Aseme tegi päiksele

põuapilvedest tuuleke.

Kogus neid päeva, kogus kaks,

sai neist ase nii pehme ja paks.

Heitis siis päike pikali,

enam ei mõtelnud midagi.

Eha tõi teki tähtise,

ruttu laotas päiksele.

Tuul, see laulis: nüüd tuttu jää!

Pilvepadjale pane pää.

Laps seda kuulis, uinus ka

päikse kõrvale magama.

JUSS OLI VÄIKE PEREMEES

HEINAAEG ON IKKA NII

Juku võttis vikati,

luiskas, niitis siuhasi!

Manni tõttas riisuma

oma väikse rehaga:

siuh ja säuh ja siuhasi!

Riips ja raaps ja riipsarii!

Heinaaeg on ikka nii!

Kui siis rohi oli koos,

järgnes vedamine hoos:

Ats läks koormat tegema,

Mats läks appi sõtkuma:

nih ja nah ja nihanii!

Rih ja rah ja riharii!

Heinaaeg on ikka nii!

Juku tõstis kätte alt,

vastu võeti ülevalt.

Koorem tõusis kõrge, lai;

ikka kõrgemaks veel sai:

hip ja hõp ja hipahii;

klip ja klõp ja klõpatii!

Heinaaeg on ikka nii!

Kes on pääl, nüüd sõita saab;

kes on all, see hobust aab;

Manni oma rehaga

kõnnib järel, laulab laa!

Lii ja laa ja laa ja lii!

Tip ja tap ja tipatii!

Heinaaeg on ikka nii!

Ja nii koju liigub voor,

saatjaks ümber linnukoor;

mõtleb ühes minna konn,

sest et lugu lõbus on:

lii ja luu ja luu ja lii!

Siuh ja säuh ja siuhasii!

Heinaaeg on ikka nii!

SÕIT

Oh mis õnn,

lehepõnn

väljas juba,

mul ka luba

vankriga mängida.

Põrr, põrr, põrr!

Kõrr, kõrr, kõrr!

Põnnil põrin,

vankril võrin –

võitu me

ajame.

Pirr, pirr, pirr!

Virr, virr, virr!

Põnnil pirin,

Atsil virin –

kummuli

vankergi.

Memmeke,

emmeke.

Puhka pääle –

anna hääle

Atsile

hobune.

MARJULE

Väike Manni,

tillu Anni

lähvad metsa marjule;

väike Minni,

tillu Ninni

ruttu, ruttu järele!

Korv on Annil,

korv on Mannil,

Ninnil, Minnil korv on ka.

Leiba Ninnil,

leiba Minnil,

Annil, Mannil leiba ka.

Tipa, tapa –

vaata, papa,

meie lähme marjule!

Oh, mis kena,

vaata, ema,

meie lähme marjule!

JUSS OLI VÄIKE PEREMEES

Juss oli väike peremees,

talu liivaaugu sees,

adraks kõver kapsaraud,

äkkeks silgupüti laud,

külvab kivikildusid,

maltsa väikseid marjasid;

kivist tõuseb rukis hää,

maltsamarjast odrapää, –

siis läeb väike peremees,

käsi püksitasku sees,

nurme vilja vaatama,

pikka piipu tõmbama.

MIILU JA KIISU

Meemokake Miiluke,

koorekeeleke Kiisuke

sõbrad on otsata!

Kaps, kargab sääl Kiisuke,

naps, tõmbab siis Miiluke,

ilus on mängida.

Kiiss! tähendab Miiluke,

näe, aidauks poikvile...

Mesi on kirstu pääl!

Näu, kostab siis Kiisuke,

kirn kaaneta, Miiluke!

Katsume vähe sääl!

Meemokake Miiluke,

koorekeeleke Kiisuke

mängivad jällegi!

Küll aita läeb emake,

käib isegi isake,

märka ei midagi.

PATSU, PATSU, KOOKI

Patsu, patsu, kus on pann?

Kooki tahab meie Mann;

ootab Ats ja palub ka:

„Armas ema, rutta sa!

Võta muna, jahu, piima,

sega kokku, mine viima

tulisele pliidile,

säriseva pannile!“

Patsu, patsu, üks ja kaks!

Kook on saanud täna paks.

Esmalt üks külg küpseb, siis

teine järgneb, nii on viis.

Seekord teeme koogi suure,

lisame võid hästi juure!

Sirr ja särr teeb võine pann –

Ats saab ühe, teise Mann.

EMAKENE

Küll sa oled, emakene,

meile lastele nii hää.

Emakene, hellakene,

pesed silmad, kammid pää;

paned puhtad riided selga,

õpetad meid lugema,

ütled: Asta! ütled: Helga,

aeg on sukka kududa.

Nobe töö on nõelumine,

lapsed, ruttu nõeluge!

Kena töö on kerimine,

lapsed, ruttu kerige!

Ütled: koor on kokku lüüa;

abidele antakse

kohe võid ja leiba süüa,

piima pääle kapake.

Jutustad siis pika jutu,

ütled: lapsed magama!

Ruttu tuttu, tuttu ruttu,

emake jääb valvama.

KIIRE SÕIT

Nõõ! Las käia! Ii-ha-ha!

Sõidu teeme pika

Tartusse ja Tallinna –

maanteed mööda ikka,

tuhat-nelja – üks, kaks, kolm!

Nii saab rutem sinna.

Taga pilvena käib tolm –

nii on parem minna.

Riksi kaasas – auh ja iuh!

kräuksub ees ja taga.

Piits käib viuh! ja piits käib niuh!

Ei see hobu maga!

Mis on saada Tallinnast?

Ikka šokolaadi!

Tartust? Säält saab lisaks kast

saia, marmelaadi.

Sõitja on ju maiasmokk,

Riks ka pole tobu –

klipa-klapp! ja klipa-klapp!

Küll on väle hobu.

MÄNGUST VÄSINULE

Kogu päeva väljas mängis

aias liiva sees,

väsinud nüüd, soojas sängis

puhkaks väike mees.

Võtan sülle, laulan talle:

äiu-äiu-ää!

Uinu, uinu, tille-talle:

ema rinna najal hää.

AHA AI, AHA PAI

Aha ai, aha pai,

kust me laps need sukad sai?

Ema kudus päeva kaks,

sukk nüüd soe, pehme, paks –

aha ai, aha pai, nii see laps need

sukad sai!

Aha ai, aha pai,

kust me laps need kingad sai?

Kingsepp vasaraga lõi

kok, kok, kok ja koju tõi –

aha ai, aha pai, nii see laps need

kingad sai!

Tipa tapp, tipa tapp,

siia-sinna kipp ja kapp.

Käib me laps ja laulu lööb,

võid ja leiba pääle sööb –

aha ai, aha pai, sest nii lõbus

olek sai!

PIMESIKK

Hoia, Mikk,

Liisi on pimesikk!

Kelle ta kinni võtab,

see on uus pimesikk.

Mikk – hüüa!

Pimesikk – püüa!

Pst!

Hoia, Liis!

Nüüd oled sina siis

pimesikk, Mikk, ja püüad.

Pimesikk Mikk, jah, Mikk.

Liis – hüüa!

Pimesikk – püüa!

Pst!

Oh sa Ats,

oled üks särgimats!

Lased end kinni võtta.

Hurraa, Ats pimesikk!

Liis – hüüa!

Pimesikk – püüa!

Pst!

TIPA-TAPA HÄLLILAUL

Tudu, mu tipake,

tudu, mu tapake,

laande läks puhkele päike,

pesasse linnuke väike;

hälli ka tipake,

hälli mu tapake,

unele.

Uinu, mu tipake,

uinu, mu tapake,

laulis tuul magama päikse,

magama linnukse väikse!

Laulab ka emake,

uinu, mu tipake,

unele.

Tudu, mu tipake,

tudu, mu tapake,

hommikul tõuseb siis päike,

siristab linnuke väike,

tõuseb ka ülesse

tillu, mu tipake,

mängule.

PAIA-PAIA

Ema ütleb: siin on hää!

Paia siia paneb pää.

Kuuleb, ema laulab: maga!

Uni väljas akna taga;

uni hüüab, kostab: nu! –

Paia-paia tuleb ju!

ÜKS ROHUTIRTS LÄKS KÕNDIMA

OI, SUVI, ÕNNIS LASTE MAA!

All, aia taga, põlluraal

on mängulugu hoos,

sest sääl on soojal heina-aal

koor imeline koos:

srp, sirp! viri-vii!

srp, sirp! piri-pii!

Üt-üt-üt-üt!

Tüt-tüt-tüt-tüt!

Koor imeline koos.

Ja kiigub vili, kiigub lill,

käib kaasa tuul ja luul;

kõik tantsutaktis, lill ja pill,

lõhn, sahin, luul ja tuul:

srp, sirp! viri-vii!

srp, sirp! piri-pii!

Üt-üt-üt-üt!

Tüt-tüt-tüt-tüt!

Lõhn, sahin, tuul ja luul.

Kui tuleb hommik, nad on sääl

kui õhtu, ikka veel.

Ei väsi hääl, kui põllu pääl

öö une pehmel teel:

srp, sirp! viri-vii!

srp, sirp! piri-pii!

Ut-üt-üt-üt!

Tüt-tüt-tüt-tüt!

Öö une pehmel teel.

Oi, suvi, õnnis laste maa,

ja mängulugu noor!

Traraa, traraa! Hõissaasasaa!

Maailma ilus koor!

Srp, sirp! viri-vii!

Srp, sirp! piri-pii!

Üt-üt-üt-üt!

Tüt-tüt-tüt-tüt!

Maailma ilus koor.

VÄIKE ROHUTIRTS

Ma olen väike rohutirts.

Kui kuuled, kostab kustki – sirts!

siis mina, mina olen see,

su sõber, rohutirtsuke.

Kui jõuab õhtu, vaikib ilm,

ei tunne und veel minu silm,

siis laulan, mängin – sirts ja sirts!

sest nimigi jäi mulle tirts.

Kui noahaav sul sõrme sees,

siis ole hästi väle mees

ja tule, kinni püüa mind,

saad rohtu, terveks teeb see sind.

Ja kui sa kätte mind ei saa,

võid püüda otsast alata.

Ja naerdes hüüan – sirts ja sirts –

sest olen väike rohutirts.

VÄIKESE JÄNESE TARKUS

Tsiuk, tsiuk,

ja teisiti mitte üks piuk!

Mis loom see küll on:

kas jänes või konn?

Peh, peh!

Ei ole see jänes küll neh!

At-tsih! teine lõhn

ja muidu ka kõhn.

Kipst, kapst

ei hüppa ka, kui tõmbad rapst!

Ei ole see konn,

ega mingi muu vonn.

Aa, aa!

Nüüd hakkan ju aimama ka!

See eluk on tsiuk,

ehk kukepoeg piuk!

ÜKS LINNUKE ÜTLES

Üks linnuke ütles: Ti-tii! Ti-tii!

Ning teine, see kostis: Ni-nii! Ni-nii!

Üks ütles: Ti-tii! Teine kostis:

Ni-nii!

Ning tegid siis pulmad: Tri-lii!

Tri-lii!

Sest kevade jõudis ju tagasi!

SÄÄSESAKS

Üks ja kaks –

sääsesaks

lendas virr

pirr, pirr, pirr!

Kaks ja kolm –

nagu tolm

juba sääl

käe pääl.

Neli, viis –

mis sa siis

tahad, Juss,

pirripuss.

Viis ja kuus –

mis sul suus?

Ai, ai, ai!

Ole pai!

Seitse ja

kaheksa –

võta malk,

see on palk.

Üheksa

kümnega –

kukkus –

pots!

Nii on ots!

ÜKS ROHUTIRTS LÄKS KÕNDIMA...

Üks rohutirts läks kõndima;

ei saanud aga kõndida:

kaks jalga liiga pikad tal

ja teised lühikesed all.

Ta mõtles minna lendama;

ei saanud aga lennata:

kõht liiga lehepudi täis,

ta hüppe järel jälle käis.

Siis puhkas rohulible pääl

ja tukkus natukene sääl;

siis ärgates ta jälle sõi:

ei lehepudi jätta või!

Tsirp, tsirp! Oo, pudi on nii hää!

Ei midagi sest järgi jää!

Tsirp, tsirp! Tsirp, tsirp! Nii-nii!

Nii-nii!

ja laulis ikka edasi!

METSMESILASTE PIDU

Mmumm-mmumm-mmumm-

mmumm... vvõi-vvõi-vvõi-vvõi...

Metsmesilind nii laulu lõi:

metsmesilind on mängumees,

tal passiviiul noka sees –

mmumm-mmumm-mmumm-

mmumm... vvõi-vvõi-vvõi...

Hääl mahe: külma kastet jõi.

Mmumm-mmumm-mmumm-

mmumm... vvõi-vvõi-vvõi-vvõi...

Tants kohe teised platsi tõi:

end pöörsid nii, end pöörsid naa

siis ringi teineteisega –

mmumm-mmumm-mmumm-

mmumm... vvõi-vvõi-vvõi-vvõi...

ei lõbusamat olla või.

Mmumm-mmumm-mmumm-

mmumm... vvõi-vvõi-vvõi-vvõi...

Kuusk viimaks takti kaasa lõi,

kuid seen see mõtles: küll, ehk saab,

nii kaabu mul veel viltu aab –

mmumm-mmumm-mmumm-

mmumm... vvõi-vvõi-vvõi-vvõi...

Metsmesilind mett palju sõi.

PUDER

Hiiretips läks putru keetma

Tipa-tapa tibule;

Köitis saba põlleks ette,

Pani paja tulele.

Võttis kulbiks käpaküüne,

hakkas putru katsuma;

sabaots läks seni lahti,

kukkus putru segama.

Katsus keel ja segas saba,

küll on puder täna hää!

Tipa-tapa kõht on tühi:

järgi midagi ei jää!

LAPS JA MARDIK

LAPS:

Kaks sarve ees ja seljas rüüd,

oh kulla kukrik, kuhu nüüd?

MARDIK:

Mul silmanägemine nõrk,

kui vastutulija on kõrk,

me kokku võime põrgata, –

seepärast sarvi kannan ma.

LAPS:

Oh, luba, kulla kukrik, mull',

et ronin kukile ma sull';

säält juhin sind, et rutata

võid sinna, kuhu tahad sa.

MARDIK:

Ei, ei! Ma tänan! Oled mull'

sa liiga raske, musutrull!

JUBA KASEL KULDSED LEHED

SÜGISEL

Juba kasel kuldsed lehed,

kõrrekünnil väljas mehed,

masin undab vara, hilja,

kõikjal peksetud ju vilja.

Kuskil kõrgel läevad kured –

talus sügisesed mured.

Lapsed vara rutand kooli,

ei nad karjast enam hooli.

Siin on vankril rasked kotid,

aidalävel moosipotid,

kasuk katmata ju väljas,

põrsad ruigavad kui näljas.

Sääl käib suitsujuga üles,

kirjutab nii õhusüles

tähti, sõnu – ei saa aru,

tibab vihma ülearu.

Külm on, hõisata ei taha, –

märg on, kõndida ei taha, –

ainult rukis roheline,

hele, rõõmumeeleline.

Ainult soojas toas kära,

mudilaste silmis sära:

sügis andis palju süüa,

kepsukuuti pääle lüüa.

VARBLASTE PIDU

Peremees läks põllule,

perenaine aita,

poisid, ruttu pidule,

terad pole laita,

kui neid saada otsata,

ega vaja otsida!

Hilp! Silp!

Värvupoisid väledad,

ei nad kaua oota;

värvutütud nobedad,

hääd on neilgi loota;

sest siis rehe esine

kohe armas, kodune.

Hilp! Silp!

Vahiks kubu otsas Hilp,

täis tal juba pugu;

kaasaks väike Sibli Silp,

päris julge lugu!

Vahid juttu puhuvad,

teistel pugud paisuvad!

Hilp! Silp!

Kes säält hiilib salaja

piduliste poole?

See on küüntekandija,

Kassi-isand, kole!

Sääl on otsas pidujutt,

Kõigil päris kibe rutt.

Hilp! Silp!

Värvupere peenike,

Ta ei kurda kaua,

Pea nisupõllule

Katab uue laua.

Siis jälle kodune

Väli sirgusalgale!

Hilp! Silp!

TUUL KÄIB TÜHJAL RANNAL RINGI

Tuul käib tühjal rannal ringi,

nutab tasa, otsib kingi,

tahab laane taha minna –

suvi maeti eile sinna...

Kukku! Kus on kullerkupud!

Hõissa! Kus on õnnenupud!

Tuul käib tühjal rannal ringi,

nutab tasa, otsib kingi,

tahab laane taha minna –

suvi, miks ta maeti sinna? –

Rannal rajud rasked käinud,

külm on läbi küla läinud,

aasal härm ja helin ringi –

tuul käib üksi, otsib kingi,

nutab tasa, tahab minna –

kingad kuldsed viivad sinna.

SÜGISEL

Üle maa ja metsa kaebab

tuule kõlin tasane;

süda kuulab, kurvalt küsib:

kuhu kadus päikene?

Kõrgel, kõrgel kurehääled,

vihmapilved rändavad,

koltund lehed õhtu kaisus

jumalaga laulavad.

Üle maa ja metsa kaebab

kõlin nagu otsija:

päike, päike, kuhu läksid,

jätsid kõiki leinama?

KUS MU VÄIKE LINNUKENE...

Kus mu väike linnukene,

kodumetsa meeleke?

Lehekesed pudenevad,

juba sõuab sügise!

Ajan karja ära koju,

lähen metsa otsima –

kadunud mu linnukene,

jätnud kõiki leinama.

Nüüd, mu väike laulukene,

kõla kurvalt kaugele –

võta muinasjutu tiivad,

tõuse pilvi ülesse –

tõuse, lenda lõunamaale

üle mitme mere, maa,

too mu linnukene jälle

kodumetsa hõiskama.

HIIRESÕIT

Piiks, piiks, piiks, põldhiireke,

hiireke, kiireke,

tahab üle välja minna,

vaatab, lumi asund sinna,

lumi pehme, lumi paks,

nutab väike hiiresaks.

Nän-nän-nän-nänuke,

nänuke, jänuke,

kuuleb, mõistab, ütleb: „Tipa,

pärast kohe välja lippa,

ma su ratsu, ratsuke,

roni ruttu kukile!“

Piiks, piiks, piiks, põldhiireke,

hiireke, kiireke,

sõidab, hõissa, tuhat-nelja,

lumi lendab üle selja,

lumi pehme, lumi paks –

naerab väike hiiresaks.

KUS ON PÕRNIK?

Soe tuba põrnikal,

sest ta elab mulla all.

Siis, kui talv ja lumi väljas,

linnukesed päris näljas,

põrnik nosib mullas juuri,

vahel väikseid, vahel suuri,

sügab siit ja sügab säält,

tõstab põrisevat häält,

katsub laulda, kuid ei saa,

heidab ära magama.

Magab, mõtleb: tuleb suvi,

kaob külm ja valge lumi,

eks siis lennata ma saa

üle metsa, üle maa

põriseva lauluga.

VÄLJAS TALV JA TORE JÄÄ

VÄLJAS

Oi, oi, oi, küll nüüd on ilm,

lund on täis kõik suu ja silm:

tuul läks tuisku tegema,

lumehange rajama.

Tegi päeva, tegi kaks.

Hang sai kõrge, tihe, paks.

Tõi siis sula, ütles: ja,

nüüd võib minna magama.

Läkski. Nüüd on räästas tilk.

Hange otsas hilk ja kilk.

Kelk käib alla kelguga –

vahel tühjalt, koormaga.

Hoia, poiss, siit lendab kuul,

vihiseb kui oleks tuul,

keda tabab, ütleb ai!

Muidu - igaüks on pai.

TIKK, TAKK!

Tikk, takk! hüüab kell.

Jussil aega vähe.

K ja e ja siis veel l,

ei see pähe lähe.

Tikk, takk, kelgule!

Sääl on asjal hoogu!

K on kerge, kerge e,

l lööb lumes loogu.

Tikk, takk! Hüüab kell.

Jussil aega vähe;

K ja e ja siis veel l –

Enne küll ei lähe.

SULA

Tuul laulis väljas kogu öö,

kui oleks laul ta ainus töö.

Kuid hommikul küll oli see

nii armas iga lapsele,

sest väljas oli sula suur, –

hääd aega, kitsas toapuur!

Ja mida lahutanud tuisk,

siin jälle ühendasid uisk,

ja kilk, ja kelk, ja lumepall –

oi, talve sinitaeva all

kuis ehitada memme hää,

kel kastrulist või otsas pää!

Siis pühki hää ja hüüda: lind,

ei unustanud ole sind:

siin teri natukene sull',

kuid räästaservalt purik mull'.

Oi, talvevalgel, pehmel maal

hää olla ikka sula aal.

Ja kui siis jälle üle öö

ehk otsas oli sulal töö

ja kõndis jälle kõle tuul

ja otsas talveilma luul,

siis välja lootes vaatas silm –

sest siiski muutuda võis ilm.

KAKS JÄNEST

Kaks jänest kord närisid õunapuu koort.

Kes rikub nii ilusat õunapuud noort!

Ah, talv on nii külm ja lund lõpmata palju,

kes jänese vastu võib olla nii valju!

Kaks jänest nii edasi närisid koort:

ei leia ju igakord õunapuud noort.

Ja kui neil siis oli just kõhuke täis ju,

sääl – pauhti – äkitselt püssipauk käis ju!

„Kas oled ju surnud?" – „Ei aru saa veel!“

Ju jänesed kadunud lumisel teel. –

Kaks jänest ei täna söö õunapuu koort,

nad otsivad täna veel haavapuud noort.

VASTLASÕIDULAUL

Aisa küljes hõbekell

ütleb ikka: till!

Mis suur rõõm on täna sel –

ikka: till, till, till!

Sadas lund, nüüd valge maa –

tuli päikegi

pilve tagant vaatama –

kiidab: nii, nii, nii!

Kelk on kerge, libe jää –

sellepärast – till!

sõita ütlemata hää –

hõissa! till, lill lill!

Päike, ava taevatelk

siidisinine,

võta välja kuldne kelk,

istu kelgule –

sõida meie seltsi sa

alla – ütle: till! –

Sadas lund, nüüd valge maa –

hõissa! till, lill, lill!

UISUTAJAD

Väljas talv ja tore jää,

uisutada ülihää!

Rataskaari: enne nii,

ja siis jälle teisiti!

Uih! ja aih! küll see on mõnu

kirjelduseks pole sõnu.

Ainult üks veel: ära kuku,

muidu lõbu mokas, Juku!

HÄLLILAUL

Pai, pai, mu pojuke,

käbi väike kätkikeses,

hällis võrsuja võsuke!

Laulan sulle kiiga-kaaga,

kiiga-kaaga kussutades,

et sa ei võrsuks võõra'alle,

ega kasvaks kadakalle,

saaks ei saagiks saksadelle,

et sa kasvaksid kodule,

hella Eestile võsuksid,

kodumaale kangeks meheks,

pai, pai, mu pojuke,

hällis võrsuja võsuke.