Selle e-raamatu aluseks on Eesti Kirjandusmuuseumi Kultuuriloolise arhiivi projekti

„Kreutzwaldi sajand. Eesti kultuurilooline veeb“

skaneeritud failid.

E-raamatu formaati konverteeritud Tartu Linnaraamatukogus.

Märts 2011

Eduard Wilde

Mäeküla piimamees

Romaan

„Mõtte” kirjastus

Tallinnas, 1916

Sisukord

Esimene peatükk

Teine peatükk

Kolmas peatükk

Neljas peatükk

Wiies peatükk

Kuues peatükk

Seitsmes peatükk

Kaheksas peatükk

Üheksas peatükk

Kümnes peatükk

Üksteistkümnes peatükk

Kaksteistkümnes peatükk

Kolmeteistkümnes peatükk

Neliteistkümnes peatükk

Wiisteistkümnes peatükk

Kuusteistkümnes peatükk

Esimene peatükk

Harilikult kella üheksa ümber haigutab herrastemaja unine esi–uks ja laseb saksa wälja, sest sel ajal, pärast hommikust einet, algab Ulrich von Kremer esimest ringkäiku oma kruntkonnas, kui ta suwite, jüripäewast mihklipäewani, siin asub – üksinda nagu kunagi.

Wäliselt ei paku Mäeküla mõisnik nägijaile aastate kaupa silmahakkawat waheldust: seesama wormist weninud tumesinine chevioti–kuub walkjaks istutud saba ja läikima kulunud käiste ja hõlmadega, seesama sinine west wanade ja wärskete toidujälgedega, nende seas tunnistusega, et herra von Kremeri pruukostilaual naljalt iialgi wedelad munad ei puudu, seesama rohekaks iganenud must taldrik–müts kustunud läiknoka ja ettepoole lodusse wajunud põhjaga, ning lõpeks needsamad halli– ja pruunitriibulised Inglise püksid, mille põlweotsad ja kannatagused ilu ja ja terwise kaduwikust mitte wähem ärrast keelt ei kõnele. Waralisest inimesest märku annab ainult kilbikujulise naastaga jäme petsatisõrmus ta esimese sõrme arutu suure nuki taga, westi peal punakalt hiilgaw tukatikuldne soomuskee ning selle kütkes olew ja wäga arwaste nähtawale tulew Genfi kuldkronomeeter, millest kui iidsest päranduse–tükist teatakse, et „kirjad” ta mõlkidega kaetud kapslitelt juba ammugi kadunud.

Mees ise aga – teatawa karikatuurilist maiku näolise sarnasuse pärast Saksa riigikantsleriga hüüab ümbruse intelligents teda Mäeküla Bismarck’iks – mees ise on parajaste selles juba püsiwas wanusejärgus, kus tosin juuretekkiwaid kimaraid silma ja mõni uus kurd lõua all suuremat muudet ei tähenda, niisama wähe kui pisut enam härmatist habemes, kumerust kuklas ja kõwerust õndlas. Kremerid wananewad üleüldse aeglaselt – wõib olla sellepärast, et nad ehk sündideski enam päris noored ei ole. –

Kui ta kitsalt kiwitrepilt – sellel on ainult kolm astet – jala murule on tõstnud – muru, lage muru katab tihedalt pikka weerjat majaesikut kunni alla soowiku serwani – toetab herra von Kremer kindata käed, millest teine tüsedat kadakakeppi hoiab, waheliti ristluudele ning hakkab pikkamisi ja ränga ühtlusega nagu liiaste koormatud purjuk ümber maja lõunapoolse otsa sõudma. Maja ümbruses ja mõisaõue ulatuses – wähemalt wäidawad seda mõned terasemad tähelepanijad – ei waata ta naljalt kunagi peremehelikult silmitsedes ringi. Ta pilk kõnnib püsiwalt saapaninade eel. Ja kui see korraks ometi ära eksib mõne hoone peale, siis mõmiseb wanaherra midagi, kehitab õlgu, lingutab habemekihwu ja wõtab kolm–neli pikemat sammu.

„Verslirt – der Dalles!”

Siin on nimelt mõndagi, mis peaks teisiti olema. Ja mida mõisa wäiksus iseenesest ei wabanda. Kõnelemata karjalaudast ja hobusetallist, mille ligikonnas karjane enam pasunat ei usalda puhuda, kõnelemata õlgkatusega orja–aegsest peretoast, mis mõisa wärawa esisele tõeste mitte auks ja iluks ei ole, hoopis kõnelemata ka aedniku puudusel ammugi metsa ja rääma läinud uibuaiast, kus enam midagi suhupistetawat ei kaswa peale mõne sõstra– ja ussitanud waarika–iwa – kõige pealt ta enda elumaja aga on see, mis paneb Mäeküla mõisniku mõmisema, kuigi mitte sagedaste, sest aeg on nähtust nürinud ja Kremeri herra pole mitte just tundeinimene.

„Verslirt – der Dalles!”

See maja, nii wähedlane ja lihtne kui ta mõisakrundi kasinusele wastawalt ka on kawatsetud, seisab nimelt pooleli. Ja teist aastakümmet juba. Ja kui ajad ei parane, milleks paraku ikka weel tähiseid ei ole, siis jääbki pooleli. Ja kes wõõras teda eemalt waatab, wõiks teda saeweskiks pidada, kui ta mitte jõest liiga kaugel ja mäe otsas ei seisaks.

Walmis on Tiroli talumaja–stiilis plaanitsetud villast ainult alumine kiwist kord; walgeks lubjatud müüris pilutelewad aknad ilmutawad ruumide elatawust. Puust pealmine kord aga kõigega, mis ehitusele alles mõeldud näolaadi annaks, püsib kurblikus koru–seisukorras: suurest ringrõdust pole seal muud kui talad, kelpwärgist sarikad ja wiilulauad, ustest ja akendest pindadega õredalt kinnilöödud augud wihmast siniseks uhutud palkseintes. Tänawu paigatud pilpakatus ja wärskelt walgendatud korstnad aitawad pildi kriimkatkist nägu aina weel kirjumaks teha. Hoonel on midagi mõne hiiglalooma luukerest, mille pealt kullid liha juba ära kandnud.

Ja ta wõiks ülinägusana kogu maastikku wallata, sest paik on ilutundega walitud: pika mäeseljandiku kõrgem kühm enne mahakaldumist jõe madaliku poole. Ülemiselt korralt oleks waba waade ühelt poolt haljatest sooniitudest läbi looklewa pigimusta jõe, teiselt poolt wõsuga palistatud nurmede ja aasade ning nende tagant üles kerkiwa kiriku ja tema alewikese peale, kuna akendele põhjast ja õhtust lainelise kõrgendiku maal wastu hoitakse, millel tammehiied männi– ja kuusetukkade ning sarapikud noorte kaasikutega waheldawad ja karjamaa kahwatu kamarikgi nende wahel kukispuupõõsaste tumerohelisel tähnitusel õige wilgest nägu näitab.

Ja, siin oleks walmis maja pidanud seisma! Kõik õed–wennad Särgweres olid üheksateistkümne aasta eest haruldasel ühisarwamisel: Ulrich saab armsa maja, Ulrich saab maja, mida wõib näidata! Ja nüüd – –

„Der Dalles, der Dalles – serslirt!”

See tüütu ja Balti rüütlimajades mitte wäga sage kodakondne, kelle kaela Mäeküla isand süü mõmiseb, elutseda juba kolmat põlwe Kremerite suguwõsas. Tulnud teine tillukese poisikesena, et aegamööda täieks meheks kaswada. Wõta’nd kinni, kust ta õieti tuli. Pillajaid ja priiskajaid sõna tüsedamas mõttes ei olewat perekonnas olnud. Jääb järgi opmannide seletus: tänamata põllupind, laisk ja pikanäpuline rahwas ning pisut rohke sigidus herrastemajas, iseäranis tütardest. Mis aga opmanni isandaid endid ei keelanud willa minemast ja mitte liig pika ustawa teenistuse pärast mõisaid rentimast wõi linnas majasid omandamast.

Siiski – ühest Kremerist eelmises põlwes, kes palju raha kulutanud, kes aidanud „dallest” meheks kaswatada, teatakse ometi kõnelda. See ilmutanud lapsena üllatawat kawalust kaardimängus, mispärast nõuks wõetud teda diplomaatia–kutsele pühendada. Muidugi lootuses, et ta sugukonnale ja isamaale au teeb.

Auahnust ei wõi Kremeritele sellepärast ette heita. Seda on neil nii kasinalt, et nad tawalise „tubli põllumehe” nimegi pärast iial waewa pole näinud, ning need wähesed, kes neist sõjawäes ja riigiteenistuses õnne katsusid, lasknud teisi endist liigutawas isituses ikka üle minna. Ka ei mälestata midagi nende wisamaist katseist, rüütelkondlises maawalitsuses auametitesse tõusta, weel wähem, teadagi, püüetest, teaduse ja kunsti kaudu wäljapaistwusele jõuda. Aga kui nüüd just mõnda põlwe juba ühtegi perekonnas ei ole, kes Kremerite geeniust, nii öelda, kondensatsioonis esitaks: ei ainust seldmarschalli, ministrit, kuberneri, ei kommandeeriwat kindrali ega rüütelkonna–peameestki, ja kui korraga lapsuke leidub, kelle kõrgusetee nii selgeste ette on märgitud – kullake, miks siis mitte! Ja nõnda saanud see Kremer diplomaadiks.

Kuid warsti tulnud wälja, et redel, mis ministeeriumi–kantsleidest konsulaatide ja saatkondade kaudu soowitawale lõpupulgale wiib, kaugelt paksemine peab olema kullatud, kui omaksed metsataguses Särgweres teadsid ette kawatseda. Saadik ja minister in spe kurtnud ala karjääri takistawat rahapuudust, iseäranis ärdalt sellest peale, kui ta Londonis wiimaks attaché–astmele kerkinud, ja hoolimata finantsiliselt üsna ilusti õnnestanud kosja–operatsioonist pisut enne seda. Wanemad kodus ja ligemad sugulased teinud imet eneseohwerdamises, Särgwerele ja Mäekülale kaewatud krediitkassas ikka enam miinisid alla, aga Londoni attaché meelest olnud siiski weel wähe upitust. Ja nõnda jäänudki attaché’ks, kunni talle ühe Inglise õuekonnale lähedal seiswa Tory klubi kaardilauas kitsikuse kiusatusel midagi juhtunud, millest Kremerite perekonnalugu waikib, mis aga Götz von Kremeri diplomaadi–teekonnale otsa üleüldse peale teinud. Oma lapsepõlisele armastusele, tondipiiblile, olnud diplomaat nimelt kogu teenistuseajagi kirglikult truu.

Mil määral wanad haawad, mida Särgwere ja Mäeküla põewad, nüüdsete Kremerite perekondlikus olukorras mõjusüüdi on ja mäherdune osa herraste isikulise tunde–elu arwesse kuulub, seda sugemeteks arutada läheb wälisele raskeks ja asja on oletada, et see neile endilegi kiukaupa selge ei ole. Lepitagu seepärast palja tõeasjaga, et kõik kuus Kremeri, kellel mõisatest aineliselt osa – kolm õde ja kolm wenda – wallalist põlwe elawad. Peale Ulrichi, keda wäike Mäeküla imetab, on kõik teised Särgwere udaral, kuigi kõige wanem wend Adalbert nimeliselt selle mõisa omanikku esitab. Hoolimata Kremerite peaaegu wäikekodanlikust elulihtsusest annab end selle kaunis suuregi udara sõõratamine nii ulatamatuna tunda, et Heinrich von Kremer, wendadest ealiselt wiimane, oma sissetulekut kaupmeheliku palga teenistusega peab kohendama – ta töötab ametnikuna mõisnikkude laenuühisuses linnas. Muidu oleks ehk küsitaw, kas ta oma kahte wana armatsust küllalt jõuaks rahuldada: haruldasi sigaripitsa, tuhatoosa, salwrätirõngaid ja taskunuge korjata ning märksa odawama naisteenija asemel piltilusat prisket kammerteenrit ümmardajaks pidada. –

Kuna nüüd Mäeküla Kremer hommikust luusi teeb, püsib ta tawalikult truuduses oma põhjusmõttele, wõimalikult kõige eest hoida, mis were magusat ringwoolu kiirendaks, sest ta tahab kaua elada ja tema pahem südameklapp ei ole mitte weata. Seepärast sõuab ta aeglaselt ja ühtlaselt ja loowib inimestest, kes teda wõiksid pahandada, eemalt mööda – enamaste walitsejastki, kelle õladele ta kõik majanduse–mured on weeretanud, sest selle weikse mehe palgelt on ikka nii palju uusi atru, äkkeid, wankrid ja palju kallimaidki riistapuid lugeda. Ja tubakahimu wasta, mille orjus talle ta südame tulul arstlikult keelatud, wõitleb kuiwa saiaga, mida ta wälja minnes ei unusta saterkuue tagatasku pistmast, ja mõtted hoiab hoolega rahu, rõõmu ja süütuse koosil, iseäranis koosil Särgwere poole. Sest talwine ja suwel pühapäine kooselu õdede ja wendadega Särgweres – ka linnawend saadab oma jõudeajad alati seal mööda – see on õieti kogu ta ilm.

Küll ei walitse ses ilmas midagi wähem kui kuus meelt ja üks mõte, kuus südant ja üks löök. Seal wõiwad parteinemiseks ja wisadeks wõitlusteks asja anda säärasedki küsimused, millest mitte just Europa ega perekonna enesegi saatus ei olene – küsimused nagu see, kas on wähene suhkur wõi halb hoiukoht süüdi, et Jakobast õe marjakeedised käärima läksid? ja mitme kana kohta peab kukk olema, kui nad hästi peawad munema? ja kas wõib kassi nagu koeragi sooja wee ja seebiga pesta? Erakonde tekkib kaks kunni kuus – sellejärel, kuida päewakorda wanemaid wõi üsna uusi aineid juure sigib – ja löömine lõpeb korrapäraselt seega, et wiimaks enam ühtki wõitlejat lahinguwäljal ei ole: hüpati ükshaawal lauast ja kaoti klõmmdi oma tuppa, kust siis aegade pärast, mis temperamentide järgi mitmesugused on ja ühest tunnist kahe päewani wõiwad küünida, ükshaawal jälle nähtawale tullakse, õlioks käes.

Kuid seesuguste werewirgutustega on Ulrich von Kremeri wigane südameklapp panetanud. Nii panetanud, et klapile kahtlemata kahjulikum oleks neist ilma olla. Miski hinna eest ei wahetaks Ulrich neid tundmuse wastu, mis talle põue asub, kui ta Särgwerest kord kauemine ära oli kui nädalapäewad – tundmuse wastu, mis käärib ja puurib ja wahel weegi silma wõtab, iseäranis õhtuti waikuse lasumisel ja kui waritsewad warjud aknaid piirawad. Neil kordadel saab wanaherrast tundeinimine sügawa ärduseni.

Harilikult walib herra von Kremer hommikuseks jalutuseks, kui ta wärawast wälja ja sepapaja esisele on jõudnud, sealsel lahkmel kõige pikema teeharu – selle, mis karjamõisa wiib. Seesinane tee – halwaste sillutatud nagu kõik teised Mäekülas, sügawroopaline, kiwine ja sawine – läheb kõrgendiku külge mööda mitmekesisest wõsast läbi ning awab siin ja seal wälguti, kust maade kogu mõisa kallakut ja nõgusat nurmkonda wõib mõeta. Ja siis tuleb sõre männik liiwasel pinnal ning lõpeks karjamõisa lage mäenutt, ühe palgega wastu turwasood, teisega wastu wäikest küla ja põllu– ning karjamaa weeri mööda laiali pillatud saunu.

Sel teel teeb jalutaja sagedaste puhkeseisakuid. Ta istub mättale wõi heidab murule, sirutab koiwe ja wõibutab keppi, ümiseb, haigutab ja lõbutseb teadwuses, et ta elab, et ta olemas. Ja mitte lihtsalt olemas, waid Mäeküla mõisnikuna olemas. Olemas isikuna, kellel maakerast weel osake päriseks, kelle küljealune oma, wastuwaidlemata oma, ja kellel weel nõuda ja käskida. Ning keda ikka weel respekteeritakse. Ja kes kedagi ei tarwitse karta. Ja hein kaswab, wili küpseb ja lehmad lüpsawad. Ja peremehed maksawad renti ja kandimehed teewad töö ära. Ja – jaa – – oääh! – Mäeküla mõisniku magusas haigutamises sisaldub kõik, süsteem ja programm.

Enamaste peatab herra von Kremer ka karja juures, kui see ta käigu piiril juhtub olema, ja siis wõidab ta silm isaliku ilme ja isalikult liiguwad ta pikad wurrukihwad. Sest need sadanelikümmend nisa seal – rohkem neid paraku ei ole ja kõige paremat tõugu pole nad ka mitte – need on ta majanduse elusooned, ta isandliku iseseiswuse peapide; alles kaugelt järgi tulewad kartulid ja weelgi kaugemalt müügiwili, kui wiimast üleüldse jatkub. Ja Mäeküla mõisnik sügab Laadikut ja Küüdikut sarwede wahelt, ulatab Punikule tüki saia suhu ja austab karja–Toomast usaldustoonil mõne küsimisega. Sest Toomast ta ei pelga. Selles mehes pole midagi ähwardawat südameklapile. See wäike nässakas rähksilm wahib peremehele otsa, nagu seisaks äkki pilwest kukkunud wanajumal ise ta ees. Mütsigi äigab alles peast, kui teine juba selja pöörab. Kurta ja tahta pole tal midagi.

Ja kui siis wanaherra karjamõisas, mäherduse kogunime all mõisa rehte, kiwist heinaküüni ja kahte turwakuuri mõistetakse, natuke ülewaadet on pidanud – sest siinsed wähe uuemad ja seepärast wõrdlemisi korralikud hooned ei tõrguta pilku, – ja kui ta mäe nõlwadel ajawiiteks maasikaid ja muulukaid on otsinud, põõsastikus mõnda siili, sisalikku wõi nastikut kimbutanud, siis pöörab teist teed, alt wainu kaudu, koju tagasi ja wiib oma kokale lõuna–isu kaasa, mis lauale kantud parema ja pahema wahel wahet ei tee. Klaas mitte wäga kallist portweini kustutab ta janu ja suigutab ta paariks tunniks ausale põllumehe–uinakule.

Teise weidi wähema tiiru ristleb herra von Kremer õhtapoolikul ära. Seepeale järgneb päewakawa huwitawam punkt: lehmalüpsi pealtwaade karjataras. Sellelt wirgelt waatemängult täis rebiwaid käsi, sorisewaid nisi ja kobrutawaid kappu wiib ta alati nii ülendatud meeleolu tuppa, et ta oma wana mängutoosi paneb tilisema, mille mahedail helidel ta siis ühtlasi õhturoale rõõmsa wastuwõtte walmistab. Wahel laulab sööja mängitawat wiisi paiguti kaasa, ja siis on emand Reemeti kriitika järgi, „kui saetaks seinu seitsme suure saega ja soglataks kühwlitega munakiwide wirnas”.

Kolme küünla walgusel – kiwiõli wastu hoiab ta wisalt suurt lugupidamatust alal – loeb rüütel von Kremer enne sängiheitmist haigutades weel mõne weeru Revalsche Zeitungi ning paar peatükki raamatute raamatut, enamaste Salomoni tarkust, sest muud kirjandust tal majas ei ole. Siis kustuwad küünlad ja kustub wanapoisi päew, mis oli nagu eelmine ja ilmatu rida eelmise eelmisi.

Teine peatükk

Seal sündis ühel kewadel üheksakümmendate aastate alguses midagi, mis tema nii rahulistes wärwides hoitud elule ärewat karwa wöödi sisse wedas. Ta leidis äkki, et ta enesega enam üksi ei olnud. Ta meelest oli, kui segineks kõigesse, mis silm nägi, kõrw kuulis, nina haistis, kops hingas, midagi enneaimamata wõõrast. See ep olnud esiotsa ei ilus ega inetu, ei hea ega halb, ainult umbusklikult imekspandaw uus. Siis aga selgus ebamäärane ja sai meeks – meeks, mis on magus mõruduseni.

Üksnes harukordadel walis Ulrich von Kremer jalutamiseks selle lühikese rohtunud tee, mis mõisamaja lõunapoolsest otsast ja aidast mööda wiis alla Kruusimäe saunade poole, sest see wäljawaheline tee wajus seal warsti rappa, kus wesi kohati poole põlweni ulatas. Küll wõis saunade ümbert ringi mäe ja soo wahel wingerdawat jalgrada mööda kuiwal jalal tagasi tulla ja käiku nõndawiisi pikendada, kuid Kremeri herra ei armastanud kitsaid teesid. Ühel pärastlõunal aga juhtus siiski, et ta aidatagusest sarapikust, kus ta pakatawate põõsaste alt mõisa põllul kündwate härjameeste mõnusat räuskamist pealt kuulanud, Kruusimäe wainule sattus. Ta sammus saia nosides wärawani, millest peale järsult allakalduw tee märjaks ja mädaks läks, ning pööras, kui ta soo tagant ülessirguwale kirikutornile teretawa pilgu kinkinud, roika–aia äärt mööda wibujoones selle lepatuka poole, kust mõisa minew rada, nurme ja niidu piirile tallatud, peale hakkas.

Selle lepiku warjus kükitas ka siin ja seal wainu serwadel mustawaist kandimeeste urtsikuist wiimane, selga kruusikünka wastu toetades, nii et mõisa poolt waataja temast ainult katuseharja wõis näha. Herra von Kremerile paistis magamisetoa akendest alati, kui roomaks seal kohas suur pikk päewakoer mööda põllupeenart. Ja iga kord tärkas ta mäluwaate ette tarekese niisama karwane omanik, kuuendikumees Tõnu Prillup, kelle priinime järgi saunagi hüüti.

Kui jalutaja Prillupi õuest, mille peale kewadine päike täiel palgel maha naeris, parajaste mööda oli astumas, kütkestas ta pilku riiwamisi üks wärwiline wari, nii et ta pead pööras ja weidi sammu peatas. Wari tuli punasest seelikust haljal murul, sest aida ääres, wastu õueaia soppi, pikutas üks naisterahwas eredal paistel, silmad kinni ja suu lahti.

Esimene mõte Kremeri peremehepeas oli: Näeh, siin peres magatakse äripäewal! Siis seletas talle lähem pilk, et ta magajat ei tunne. Külaline? – Na, ükskõik! Ja ta astus edasi. Aga ainult kolm sammu. Midagi, mida weel kord maksab waadata, näis talle meele torkawat ja pööras ta pead. Ja et ta selle midagi kohta kohe selgusel ei olnud, astus ka need kolm sammu jälle tagasi ning ühe õueaia ligemale. Õu ja maja olid eluta, ainult paar kana siblisid rehealuse wärawa all ja suure kase otsas keset õue pidasid warblased koosolekut.

Uinuw laiskleja, muidu kassi kombel keras, ajas pahema käe peal puhkawat pead niikaugele tagasi, et walge päewatanud lõuast kurguauguni nähtawal seisis. Näol ja awatud suul püsis ilme, kui kuulataks ta kawala poolmuigega mõnda mootsikut sosijuttu. Herra von Kremer pani weel tähele, et magajal wäga harwad hambad, ja iseäranis tähele pani ta, et tal kaks waokest kaelas olid, kaks noort priskusekortsu pealpool helmerongi, ja korraga mäletas wanaherra, et need waokesed – just nemad – tema ilmsüüta uudishimu äratanud. Muidu oli noorik nagu teisedki külanoorikud, ja et ta noorik oli, ja mitte tüdruk, selgus hõbedasest laulatissõrmusest, mis tal parema käe sõrmes walendas.

Küsida, kes ta on? – Kremer tundis kõiki oma wallakese täiskaswanuid, iseäranis hästi kandimeeste perekonde kuni kaelakandjate lasteni, ja nüüd oli siin Prillupi õues inimene pealtnäha koduses olekus, keda ta mitte ei tunnud – miks siis mitte küsida, kes ta on? – Aga Kremeri herra keeras minekule, kui ei wiitsiks ta magajat äratada, ja küsimine oleks küsimata jäänudki, kui Prillupi saunal mitte uut ust ees poleks olnud.

Nüüd aga jäi ta mõne sammu pärast seda uhkust silmitsema, jalga mulgu latile ja ristluud kadakakepile toetades; silmitses musta majakest mujaltki, weeretas waate ka kapsaaiast ja põllusiiludest üle ning leidis, hm, et Tõnu kui majapidaja poolegi mitte wiimane ei ole Mäeküla pisirentnikkuist. – Aga see seal murul? Ning Kremeri pilk käis wiiliti magaja juures ära. – Ja siis mõtles: Ei tea, kus Leenu peaks olema? Kaks–kolm last on neil ju ka? Aknasilmake ei ilmuta midagi seesolijaist. – Kas see ehk nende koduhoidja –? Punane körtsik aida kõrwal ahwatas teda jällegi palge pöörama. – Ta pani lõpeks tähele, et mõned pütid ja witsikud pistandi ees küürijat ootasid, kuna tuluke suure paja alt ära oli kustunud, ja oleks seepeale tõeste edasi sammunud, kui mitte kaks ärewalt kilkawat last, kes alt heinamaalt täie hiiliga sauna poole jooksid, teda poleks weelgi sundinud seisatama.

„Mari, Mari, näe mis meil on! Näe, mis meil on!”

Poisike kulu seest leitud käbliku–pesaga eel, tüdrukuke lehwiwate salkudega tema kannul, mõlemi ümber ringiratast ihas põlew koeranäss – nagu wäikene tuulispask wispeldati magaja kohta wastu aeda. Saksa mulgu ees ei näinud ükski.

Näikse teine õige noor olewat, mõtles Kremer ärkaja liigutustele järgnedes. See peatõste, see pöörak põlwili ja tõus jalule sisaldas kopsakast aeglusest hoolimata sedasama kehalikule täiskaswule salaja wasturääkiwat nagu waadegi, millega Mariks hüütud noor naine linnupesale lähenes, ja nagu häälewärw, milles ta wäiksele wargale tõsiselt ja õpetlikult seletas, see pidawat pesa kohe ilusti tagasi wiima, muidu kaduda linnud Prillupi ümbert ja minna kõik teistesse peredesse.

Aga munad?

Muidugi kõige munadega!

Kus sellega! Nii ilusad tähnilised ja pisitillukesed! Paar tükkigi wõiks ehk –

Ei, ei, linnul olla nad loetud wiimse kui üheni!

Näis aga ilmest, millega ta pesast wõetud munakest pihu peal silmitses, kui ei seisaks manitseja poisi seisukohast ise mitte liiga kaugel.

Kõik kolm nägid korraga saksa, kelle peale koeraklutt hakkas haukuma, ja waidlus waikis.

„Kas oled siit pere inimesi?” küsis Kremer ligemale astudes oma heas Eesti keeles, millel kõlaliselt talupojalik laiusemõnugi ei puudunud.

Naine waatas talle rahulikult otsa, aga ei wastanud. Kremer ootas.

„No, miks sa ei räägi?”

Teda silmitseti mütsinokast saapaninani, aga suud lahti ei tehtud. Käbliku munakese pistis noorik hellalt pessa tagasi.

Rumal ta ei ole, mõtles Ulrich tema karge pilgu all ja tundis põses sooja. Ta tammus weidike, et uut pärimist wormida, arwas aga siis paremaks laste poole pöörda.

„Kas see Mari teil elab?”

Nad seisid nüüd kolmekesi reas tema ees, naine kõhuga, poiss ja tüdruk seljaga wastu aeda, kõigil ninad püsti. Tema küsimise tõttu waatasid wäiksed wilksti suure peale, ja et selle suu waiki jäi, märgataw wirwetus nurkades, siis wastasid nemadki itsitawa waikimisega. Mõlemil hiilgas nina–alune rõõmsalt kaasa.

„Tainapead!” mõmises herra von Kremer, aga alles siis, kui ta neile selja pöörnud.

Teel, juba mõnekümne sammu pärast, oleks ta müstikalise Mari kohta wõinud põhjalikku seletust saada, kui tal seks weel uudishimu oleks jätkunud. Künnimehed olid sarapiku äärest tööjärjega Kruusimäe kõrgendikule jõudnud, põllule, mille rinnaku alt Kremer praegu läbi läks, ja nende seas oli ka Prillupi Tõnu. Ta pööras saksa lähenemisel parajaste atra, kuna teised waoga juba ülespoole liikusid. Aga Kremer wõttis tema teretuse wastu, ilma teda peatamata; midagi, mille kohta ta selgusel ei olnud, hoidis teda järel kuulamast tagasi. Warsti kostis talle Prillupi tõmmult kumisew hääl selja tagant kõrwu:

„Päits – wagu! – Pügal – wagu! – –Nät seal – Päits! – Nät seal – Pugal! – – Pugal – Päits! Päits – Pugal!” Ja temast kõrgemal rõkkas Punudest ja Mustadest, Kirjutest ja Küütudest ning sekka sadas piitsaplakse ja mõnigi karune kurat ja prohwus.

Selle künni–pastoraale kosutawal saatel jõudis Mäeküla mõisnik koju, weidike wäsinud siiski ja endaga ebamääraselt mitte täieste rahul.

Õhtul tuli walitseja millegi aruandega, ja Kremer pidi jutu lõpul küsiwa sõnakese pillama suuta naise kohta Prillupi õues, kuid sealtsamast tundus asi talle tühisena ja ta andis waikimisega Reemetile minekumärku.

Ta oli juba woodis, kui talle muude mõtete wahelt äkki meele pistis, et Tõnu Prillup üks neist olnud, kes jüripäewal talle mõne rubla renti jäid wõlgu. See oli Mäekülas paraku nii sage nähtus, et ta nende wabandawaid põhjendusi harjumisi ainult poole kõrwaga kuulas. Aga kas ep olnud Prillup see, kes tol puhul matustest mosinenud, naise matustest? – Siis ehk oli see noor – –? Kuid jüripäewast polnud kolme nädalatki ja pulma kuludest ei lausunud sõnagi. – Wõi oli see Kiilaste Rein, kes naise surma nimetas, ja Tõnu mosises matuste asemel siiski pulmadest? Leenu wõis tal ju sügise wõi pika talwe jooksul – – Aga – ja herra von Kremer tõmmas waiba üle kõrwade – mis puutus see siis temasse?

Siiski, enne suikumist tuikas ta tahitsewast mälust weel läbi: Aga Prillupi lapsed hüüdsid teda Mariks. – –Ja lõpeks, juba sulutud silmil ja norskamiseks awanewal suul muigamisi: Narr juuks! Pulstunud kui wilt ja turwatuha karwa – pääh! – –

Kui Kremer teisel hommikul käe wärati külge pani, jäi ta aru pidades seisatama: Kuhu siis täna? Jälle karjamõisa? – Hm, wõiks ju ka Kruusimäe poole, et waadata, kui kaugele mehed keskhommikuks künniga on jõudnud! – Ja Kremer sõudis Kruusimäe poole, waatas künnijärje peremehehuwiga ära ning tuli saunade kaudu eilast põllurada jälle tagasi. Prillupi õue juhtumisi pilku lüües, nägi ta seal ainult mõlemaid wäikseid „tainapäid”, kes aida läwe ees weskikiwil istusid ja lambaraudadega koera niitsid. Nad olid, üks penikest kinni hoides, teine raudu tarwitades, nii tiitselt töös, et kummalgi möödamineja jaoks silma ei jäänud. Tarest aga kuuldus lahtise akna kaudu kangaspuude loksumine, ilma et akna wäiksuse pärast näha oleks olnud, kes süstikut wiskas.

Õhk oli sel päewal nii õre, et soa korrapärane lõks – lõks! kaugenewale weel kaua kõrwu ulatas; Kremeri meelest oli koguni, kui kuuleks ta seda toaski weel. Ta astus magadiskambrisse, awas akna ja jäi nagu kuulatades üle künni wahtima – sinnapoole, kus suur päewakoer põllupeenral roomas.

Paaril järgmisel päewal walas külma wihma sadada, nii et wanasaks jalgagi wälja ei saanud. Esimese päewa kihutas aeledes ja haigutades mööda, teisel aga hakkas siunama, isegi wanduma, mis muidu tema komme ei olnud. Kolmandal hommikul pilwitas ja udutas weel, tuli hooti pihugi, kuid see ei suutnud kärsitut enam kohutada, hoolimata walusast rebimisest paremas puusas ja pahemas pahkluus. Ja nõnda tüüris Kremeri herra, kõrged kalossid jalas ja wihmakuub seljas, wärawasse ja wärawast arupidamata wälja ning otseteed karjamõisa poole, millest selgub, et wihmastelgi ilmadel oma mõistlik külg ei puudu. –

„Faeh,” ütles kokapiiga Fillemine Fahtrik, Kremeri ainuteenija, ta enda nimetust mööda Mäeküla „firtin”, kui saks paari tunni pärast tagasi tuli, „herra juba kodu ja Mari põle akendega weel mitte falmis! Ütlesin teisele küll, et katsu fiks olla, aga nad on jo kõik nii pikalised siin – nii faega pikalised!”

Herra von Kremer kostis kannatliku mõminaga ja laskis ennast gummikuuest ja ülesaabastest wabastada, mis neitsi Fillemine käes, kes ihulikult laiuse ja lainetuse poole kaldus, ka mitte just wurinal ei läinud. Missugune Mari? mõtles ta seejuures, sest aknaid ja põrandaid pesi harilikult karjase Kai. Aga ta ei küsinud ning astus eeskojast ümmardaja ukseawamisel lähemasse tuppa, milles töö nähtawaste juba lõpnud.

Ta istus siin paar minutit puhates, keeras siis mõne tarbeta tiiru üle põranda, et wiimaks, käed püksitaskute sügawuses, ühe ja teise akna ees seisatada, nagu proowiks ta ruutude selgust.

Kõrwal olewas kabinetis oli waikne.

Siis ehk seegi juba walmis?

Ta wajutas wangu peale ja waatas: ja.

Ses tiiwas rohkem ruumisid ei olnud; teised kaks tema neljast toast olid sealpool wäikest eeskoda.

Missugune Mari? – Ta pööras tagasi, tegi eeskotta minewa ukse lahti ja kuulatas. Kokapiiga plagistas jälle köögis. Muud polnud kuulda. Kremer astus seepeale eeskotta ja awas wastas olewa ukse praokile. Ja – saalis oli keegi, ja see keegi wilistas.

Kui wanaherra saali ilmus – miks ta ei pidanud järel waatama, kes Kaie asemel tema aknaid pesi? – tundis ta Prillupi õues nähtud laisa naise juba läwelt ära – enne weel, kui ta tema pead ja kaela silmas, mida akna ristpuu jaolt warjas, ja hoolimata teist karwa riietest. Selles nimelt, kuidas kebja luuga noorik akna laual istus ning töötawa käe sunnil ülemkeha hoidis ja liigutas, oli Kremerile midagi ebateadlikult meelespeetut ning Prillupi muruga ühenduses seiswat.

Wist ei kuulnud Mari saksa tulekut, sest ta wilistas rahulikult edasi, nii endamisi sumedalt, kuid wilumisest tunnistawa wõimisega. Kremeri herra hallikirjud kihwad rippusid seepärast weidi nõutult allapidi, enne kui ta ligemale astudes enesest märku targes anda.

„Nooh,” algas siis, käed ristluu peal wahelite, „mul näikse jo uus aknapesija olewat. Kust see siis tuleb?”

Noorik ulatas pea aeglaselt sissepoole ja wõttis endale kostmisekski aega. Kosta ta seekord tahtis, seda wõiks ta näost näha, kuid paistis, kui peaks ta kostuse kaugelt muude mõtete tagant tassima. Kremeri meelest oli, kui waataksid ta silmad kõõrdi selle seesmise kadunuse wangistusel.

„Tere,” wastas ta siis järsult. „Karjase naine on titewoodis.”

„Soo? – Ja, õige – seda oli jo jälle oodata. – Aga kust poolt sina siis oled?”

„Eks ikke Prillupilt.”

„Prillupilt – jaa – –” herra von Kremer upitas end naljatama – „kas siis Tõnul nüüd kaks naist on?”

„Ei – üks; mu õde suri nelja nädala eest ära.”

„Prillupi Leenu oli sinu õde?”

Mari jaatas peaga; ta püsis istukile aknalaual ja pani nüüd märja lapi teise aknatiiwa wälisel küljel jälle töösse.

„Nelja nädalaga mattis naise ja wõttis teise!”

„Egas ta ilma läbi soa.”

„No, kust ta su siis tõi?”

„Eks ikke metsast.”

Wastus ei olnud naljataw, sest lühidelt metsaks kutsuti, nagu Kremerilegi tuttaw, üht laanerikast suurwalda kiriku taga, Särgwerest edela poole.

„Wõi nii; ja, ma mäletan, Leenu oli ju wäline inimene. – Teie pulmad olid siis warsti peale jüripäewa?”

„Nigulapää,” wastas noorik, ja ta pahema käe selg tegi nina ümber osawa keeru.

„Aga Tõnu lapsed ei üia sind ühti emaks?”

„Mis ema mina nüid neile – –” Mari astus maha ja kastis lapi ämbrisse; tema turwatuha karwa juuks, pulstunud nagu wilt, tuli tagasi warisenud räti alt nähtawale, ja kui ta jälle pead tõstis, paistis rätiku sõlme pealt ka tema teine kurguwaoke.

Saks arwas nüüd parajaks juttu lõpetada ja tegi, kui oleks tal järgmisesse tuppa asja, kuna ta siia ainult mööda minnes jäänud peatama. Aga kui ta tagasi tulles saalist juba läbi ja käega wälja minewa ukse külles oli, pööras ta siiski weel ümber.

„Kuule, Mari, kui ma sinu kääst mõne pääwa eest küsisin, kes sa oled – miks sa ei wastand?

„Ma ei taht.”

„Sa ei taht?” Kremeri bismarcklikud kulmupuhmased tõusid weidi. „Soo – sa ei taht. Miks sa siis ei taht?”

„Niisamati,” ütles Mari ja asus lapi ja ämbriga teise akna juure.

Herra von Kremer nihkus ukse eest sammukese tagasi, nagu tahaks ta ses küsimuses jälgi hakata ajama, esines aga lõpeks, peale mõnekordist suumaigutust, hoopis teise asjaga:

„No kas ta su wastu ka ea on?”

„Kesse?”

„Prillup ikke.”

Noorik wõttis trepi seina äärest, seadis käsile wõetawa akna ette ja astus üles, et kõrgemate ruutudega peale hakata. Alles sealt pillas wastata, ja Kremeri aimates pidid ta silmad seejuures kõõrdi waatama:

„Kelle wastu ta’s paha on!”

Mari pesi ja herra seisatas weel pisut. Kuna ta pilk nooriku kuju mööda üles ronis pastlakandadest paljate käewarte ja laeni ulatawa peani, tähendas Kremer sel iweldawal toonil, mis naljata naljatajale omane:

„Aga kui sa sealt nüüd maha kukud ja kaela murrad!”

Kuid sõnal oli üsna ootamata tagajärg. Nägu, mille noor naine lae alt wana rüütli poole pööras, oli äkki masket wahetanud, kibeldama löönud, ning huulte wahelt wälgatasid harwad hambad esimest korda wälja.

„Kellel mu’st siis kahju oleks – ärral wõi?”

Kremer naeris sabatult ja läks. Tal oli hea meel millegist, misüle ta endale aru ei püüdnud anda. Söögitoast kirjutuskabinetti ja sealt tagasi sammudes wenitas wurrukihwad paar korda õige sirgu, ja kui ta seepeale ümariku söögilaua ümber mõne ringi tegi, pidas pöidlad westi käeaukudes ja liputas sõrmi. Kuidagi sattus ta siis ühe aknalaua ette, mille peale nõrk pastlajälg oli jäänud. See andis talle pikemaks, kuigi heatahtliseks uurimiseks asja, wiis ta indutseeriwa mõtte aga wiimaks ruutude peale, ja kui ta nende selgust nüüd tõsisemalt proowis, siis leidus sealgi märkisid, mis waljumale korranõudele ei wastanud ja millest selle pesija eelkäija töö enamaste waba olnud. Aga küll ta õpib, mõtles soowilik peremees ja jätkas akende inspektsiooni kabinetini.

Mõne aja pärast leidis Kremeri herra, et ta Marilt midagi unustanud küsimata, midagi, mida peremehel waja teada, ja ta läks ja küsis, kas Mari ehk nüüd karjasenaise asemel ka lüpsis käiwat; küsija ei olla wiimasel paaril päemal ise karja juure saanud.

Ta sai jaatawa wastuse.

Kas walitseja wõi walitseja emand talle sõna saatnud?

Mõisast saadetud – ei tema teadwat, kumb.

Kas ta waremalt kusagil mõisa aknaid pesenud?

Ei, see olla esimene kord.

Kas – –kas Prillup pulmadeks oma saunale selle uue ukse teinud?

Herral näis weel muidki wäga tarwilikka küsimisi olewat, nad ei tahtnud talle aga meele tulla, nii et ta sennistega leppides juba tagasi pidi minema. Seal aga tabas ta ometi midagi.

„Kas sul weel teisi õdesi koju jäi?”

„Ja, kaks.”

„Nooremad sinust?”

„Üks noorem, teine wanem.”

„No, kudas ta sinu siis nende wahelt wõttis?”

„Liina on weel leerimata ja Tiina ei läinud?”

„Aga sina läksid?”

„Kumbki pidi minema – tal jo Leenu lapsed.”

„Soo, soo,” mõmises saks kuiwalt ja asjalikult.

Kui Ulrich von Kremer seepeale jälle maja teise tiiba oli jõudnud, liitis ta pilgu tükiks ajaks ühe suure tindipleki külge kirjutuslaua luitunud kalewil, kuna ta sõrmenukkidega meelekohte hõõrus. Ulrich von Kremer andis äratundele maad, et rumalusi on, mida kahepäewane wihm ei suuda ära uhtuda, kui inimene „plebsilistest kalduwustest” mitte waba ei ole. Ja seega tõusis ta silm tindiplekilt üles ja heitis wäiklase mustunud õliportree peale, mis seal weidi halekas walguses teise seesuguse kõrwal seina peal rippus. See sõna oli nimelt kord emaliku murega tolle auwäärt naise patriitsilik–kõrgi ülemhuule alt kukkunud. –

Pool tundi hiljem istus herra von Kremer söögilauas ja neitsi Wilhelmine ümmardas teda.

Korraga jäi wiimane kuulatama, ja kuna ta kuulatas, kerkisid ta juuksekarwad, ja mokad sosistasid: „Jeesus!” Siis mühas minema, et üürikese aja pärast tagasi lainetada, tilisew kastike kätel nagu hundi küüsist päästetud tall.

„Nad on jo nii frehhid siin, nii faega frehhid! Ma nägin jo kohe, kui ta jala sisse pistis, et see üks frehh inimeseloom on! – Kas herra teab, mis ta tegi? Istub korraga foffa peale, sirutab jalad fälja, ringutab ja ütleb: Oi Jukuke, küll siin oleks hea laiselda! – Minu nähjes, minu kahe silma all istub foffa peale ja ütleb: Oi Jukuke, küll siin oleks hea laiselda!”

Kuna õnnetu firtin teotatud tiliseja taha nurgalauakesele paigutab, liigutab tema leiwaisa aeglaselt lõualuid, neelab suutäie alla ning tähendab:

„Ja, nad on natukene rumalad need külainimesed, neid peab õpetama.”

Õhtul karjataras, kui Kremeri herra walitseja–emandaga jutusse sai, ütles ta muu seas: „No, meil on jo nüüd uus lüpsiline Kaie asemel –”

„Ja, lasin selle tulla, on nagu krannim kui mõni teine,” wastas lüpsiülem.

„Minu aknad on teine ilusti puhtaks pest, paremine kui Kai; wõite teda edaspidigi pesema ja küürima kutsuda.” Ja herra von Kremer juhtis jutu wasikate peale.

Kolmas peatükk

Järgnewad päewad on kuiwad, ja Mäeküla saks käib taas korrapäraselt lüpsi juures, wahel kakski puhku päewas. Ta ilmub warakult, et nägijaks olla ka eelkäiwale jootmisele all kaewukünal. Kuidas nad sinna rüsinal paisu jooksewad ja üksteist müskawad, kuidas nad pinniwad, kuidas wesi nende kaelakoskedest alla mõõnab ja kuidas nende sabad sähwiwad, sõõrmed puhiwad, kellad parisewad – see kõik on talle draama–elaw etendus, mille wastu ta neid seal linnateatris, kuhu ta paar korda talwe jooksul ära eksib, mitte ei raatsiks wahetada, niisama wähe kui oma möirgawat karjasõnni kõige parema orkestri wastu. Ja kui nad seepeale mäletsedes ja unistades laiali suurel õueplatsil seisawad ning ühe ja teise udara alla walge kapp ja kümme wabastawat näppu ilmuwad, siis tuiab Kremeri herra nende wahel ringi, aitab nende sapsudelt kepiga kärblasi peletada ning hingab mõnuga sisse lõhnasegu, mis nende suudest, nahkadest ja soojast piimast õhtu imbib. Pikemalt peatama jääb ta wiimaks toobri juure, kus Reemeti emand sukawarrastega järikesel istub, lüpsi käiku silmas peab ning walmis on peremehe pärimiste peale kõige laialisemat wastust andma. Ja kuna nad juttuwad, tuleb Tiiu, tuleb Truutu, tuleb Madli, tuleb weel üks eit ning weel üks noorik ja tühjendab oma kapa wahuse kurnariide rüppe. Üks neist on uus, sellele waatab saks wahel käte peale ja saadab talle proowiwa pilgu järelegi.

Nad ei pane teda suuremat tähele. Ta ei ole nähtawaste saks, kelle ees õiget saksakartust tuntakse. Selle jälgile näib uuski palgaline jõudnud olewat, see sealt Prillupi saunast, sest karjatüdruk naerab, et kui wanamees neist ühel päewal mööda loowinud, saatnud Mari talle Kriimiku nisast piimajoakese järgi, millest saterkuue saba peale nagu walge nööbirida jäänud. Waadanud küll korraks üle õla, et mis nad seal turtsuwad, aga läinud oma teed. Saksakartliku erandi moendab mõisas ainult karjane Toomas, kuid selle naine on ka juha wiienda lapsega nurgawoodis.

Ja kuna kapad kobrutawad, toober täieneb ja Kuru perenaine weab tütre tagant–tõukel käsiwankriga puhtaid pütta pesuköögist üles piimakambri poole, hakkab karjamaa kinkudel mees paistma, kelle waesedki silmad juba kaugelt ära tunnewad. Selle mehe ninast hoiab nimelt nägemata käsi kinni ja lükkab seda korrapärases taktis üles ja alla, paremale ja pahemale poole. Ning eemalt waadates näib, kui oleks kael juba nii peeneks kulunud, et weerlew pea tema otsast potsti maha peaks kukkuma.

Seesinane mees astub teenijate–majasse sisse, mille katuse all piimakambergi aset on, ja kui toobri tulek wiibib, siis ilmub teine wahel ka tarasse, et lüpsi lõpu järel waadata. See on Kremeri herrale märguks minekut teha. Mitte just, et ta teda ei salliks – ei, ta on ju kõigiti tarwilik inimene – aga tema teretamises leidub midagi, mis pigem nägemata wõib jääda. Aasta üheksa eest, kui nägemata käsi weel mitte Kuru Jaani nina ei juhtinud, wõttis Kremeri saks ta mõni kord heameelega erajutusse; siis oli Jaani teretus weel eht häälekõla ja silmawaate poolest.

„Kui mina teaks, kuhu see mees oma raha wajutab!” algab Jaan emandale, kui ta „tere” asemel „tereks” on öelnud. „Ette ja ette, ette ja ette – ega muud olegi! Mõjal mõisates, sa kallike – –”

Jaani jutte, mis rahaga algawad ja rahaga lõpewad, tunneb aga emand nii küllaliselt, et ta õnne tänab, kui toober õladele tõstetakse. Piimakambrist, kus tal mõõdupulk sisse on pista ja toobiarw üles kirjutada, pääseb ta warsti.

Ja nõnda lükib päewale päewakesele järgi, ja Kremeri herra käib wirgaste lüpsil, ja wanade lüpsjate hulgas näeb ta ka seda ajutist uut, kes tema aknad nii ilusti puhtaks pesi. Kuid ühel lõunal leiab ta selle uue asemel teise uue lehma alt: Pajusi Juula, Mari üleaedse.

„No, mis Maril wiga oli?”

„Näpud teisel walusad, tellis mind täna minna.”

„Näpud – soo? Na, see on isegi proua!”

Pärastlõunasel luusil juhtub herra von Kremer mõtetesse süwenewat, nii et ta ennast Kruusimäelt leiab, kuna ta karjamõisa tahtis minna. Wainul, Prillupi wärawa ees, wisatakse kurni. Wiskajad on Tõnu lapsed ja nende uus ema. Kõik kolm, iseäranis aga ema, on täie tõsidusega wõitlusele andunud. Wiimase silm mõedab igakord mõtlikult maad, ennekui hoogu wõttew käsi kaika laseb lendu, ja kui mõni pulk ruudust kargab, siis saadab teda trehwaja iseteadlik „atata!” Saksa nad ei näe, ei näeks teda ka siis mitte, kui ta lepapõõsa taga warjul ei seisaks.

Ja Kremeri herra ei eksita neid. Ta waatab heameelega wõidumängusid pealt. Ise pole ta küll kunagi spordimees olnud.

Ja kui ta partii lõppu on näinud, lensib tuldud teed tasakesi tagasi, niiske huum silmis ja suu ümber jooneke wallale tikkunud noorust.

Teisel piiewal istub Prillupi Mari jällegi mõisataras lehma all, töötõsine ja sõnakehw nagu ikka. Kappa tühjendades waatab pisut kõõrdi ja pöörab nõksamisi pead tawaliku seesmise kadunuse pärast. Mitte wõimata pole, et peremees pilguke hiljem ta harwu hambaid näeb walendawat, paljastatud lõbust seeüle, et Kirjak piimakapa ümber lõi. Ja nõnda möödanewad weel mõned lüpsilõunad ja –õhtud, kunni päew tuleb, mil Kremeri herra kapatühjendajate seast kitsa kollase naise leiab, kelle käed ja jalad liialdatud wäledusega nagu midagi püüawad heaks teha.

Pärast seda päewa hakkas Mäeküla saks arwamine lüpsi juures käima. Hein ja wili kaswasid – aas ja nurm wõitsid ta armastuse endi poole. Ta sagendas wõi kaugendas oma käikusid, ta wõttis soost ja rabastki jätku kunni pigimusta jõeni. Aga ta märkas warsti, et ta sellest wähe sai, sest et ta wähe nägi. Tema ja asjade wahele oli miski linik tõmmatud, mis kohe jälle uuenes, kui ta tema korraks katkestas. Mida ta silmitses, see ujus ainult ebamäärastel äärjoontel selle katte taga. Ta aimas ennast kas wõi tunni aega kadakapõõsasse wahtiwat, nägi ja wõis arwata, et ta sellele pikka kõnet peab, ilma et Kremer teadlik oleks olnud oma oma teo põhjusest wõi tarbest, sest mõtlemine, tabataw mõtlemine see ei olnud. Ja kui ta koju jõudis, meeleliselt katkine põues kusagil salaja kirwendawa rahutuse pärast, tundus talle ikka jälle midagi pooleli jäänud olewat, ja ta wõitles ahwatlusega, sealtsamast ümber pöörata, et sidumata unustatud otse sõlmata. Üksnes midagi õige tühist, kuid tihti korduwat jäi talle neilt uindunud hulkumistelt wahel meele: ta oli ennast kaua pigimustas rabajões peelitanud ning seejuures kordkorralt kõwemine „Ulrich! Ulrich!” mõmisenud.

Siis tulid palawad päewad helgete õhtutega, taewas seisis kõrgel, õhk sumises põrnikatest, alt aiaräämast waabus lõhnapilwi mäele ja kõik näis wedelalt walguwat nagu sulatises. Widewikust keskööni laugles soowiku kohal sina sees kitsuke kuuserw nagu taewataadi pöidlaküüs, tema all luhas lõid mustad wetesilmad walgeid sädemeid, kaasik kapsaaia taga hoidis hinge kinni, sest ööpikk laulis. Hooned kingul aga, nende ümber sala lendlewate nahkhiirtega, need paistsid kui meelisklewad pead lendu aetud muremõtetega.

Neil õhtuil rinnutas Ulrich awatud aknal, waatles, kuulatas, haistis ja oli nukker. Tema paljas pealagi paistis kuukesele kahwatult wastu ja awatles öiseid lendajaid ligi, nii et ta seda loomusundlikult wahel käega pidi warjama. Särgwerest alles tunaeila tulnud, kannatas ta juba üksinduse igawust ning waibus ikka enam hinge–olusse, mille põhitooniks oli waikselt walutaw lai kahjutunne. Iga õhtuga selgemalt hakkas ta tagasi nägema seda pikka ja kitsast teed, mis nii sirgelt kaugest tühjast nõmmest tuli ja tema isiku juure lõppes. Ei kiwi ega tulpa ta weertel, mis midagi oleks mälestanud – mõnda tegu, head wõi halba, mõnda sündmust, õnnelikku wõi õnnetut, mõnda maitsmist, lubatut wõi keelatut. Ja kui ta pead pööras ja ettepoole waatas üle halelilla lageduse, milles ainult kari kirjuid lehmi elu esitas, siis nägi ta ehmatades musta katuswankrit lähenewat, eestpääsemata lähenewat, ja mitte wäga kaugelt. Ta äigas pealaest üle, nagu külma higi pühkides, tõmmas akna kinni ja kobis sängi, ilma piiblit kätte wõtmata. Aga uni ei tulnud. Ja ööpikk hukutas ruudustki läbi.

Kogu öö tegi ta endale etteheiteid. Ta ise, üksnes ta ise oli süüdi. Olud raskendasid, kuid ei keelanud. Ja ihadest polnud ta ilma ning juhused ei puudunud. Aga ta lükkas edasi, ikka jälle edasi, teiseks paremaks korraks, ilma et see parem kord iialgi oleks tulnud. Ta kõhkles, kus kinni oli haarata, ta tõrkles, kus wastu oli wõtta – on ju weel aega, on ju weel aega! Ja nõnda wesistas suud, kui teised maitsesid, sest teised olid targemad.

Targemad? Kas see tarkusest olenes? Milleks salata, et tema wahekord pika juukse ja laia riide kohta küllalt õige, küllalt lahe ei olnud? Nad tõmmasid teda ligi, kuid tõukasid ka ära. Ta sallis neid olewusi „erapooletuma wöö” piirkonnas, nad olid talle ihaldatumad wõre taga; aga kui ta mõne neist wõre sisse mõtles – kohe lõi kartus südamesse millegi ohu eest, mis säärases ühenduses pidi peituma, kohe nägi ta tema kleidiwoltides, frisuurikeerudes, kübarasulgedes kõiksugu salapäraseid õudsusi waritsewat. Kas ta ei hakanud omal ajal, mõisa rendilt wõttes, seda majagi siin teatawa tagamõttega ehitama? Wõis ju ikkagi keegi leiduda, kes piskuga leppis wõi ise jätku tõi. Kuid waewalt jäi ta mõne ette waimus seisma, kui juba hoiataw käsi teda sabast rebis! Muidugi märgati tema wõimetust ja käidi temaga sellemääraselt ümber. Ühele oli ta „ainult Ulrich”, teisele peaaegu koomikalik kuju, paljudele ep olnud teda üleüldse olemas. See aga sai jälle temale tuntawaks, nii et ta sarwed sisse tõmmas ja karpi puges. Ning seal kiratseb ta nüüd haudjatel öödel elada neist wähestest mälestuse–raasukestest, mis talle nooruse–aastaist jäänud, kui ta septembri– ja märtsi–termiinidel weinitujus teiste omaealiste õlul mõne öise rumaluse linnas kaasa tegi, mida ta tagajärel pealegi igakord õiglaselt kahetses.

Nii siis külgesündinud kütkepelg? Mine tea. Talle tuli kauguse udust wäike Frieda meele. Ta targes weel tänapäewgi kindel olla, et ta ema õmbleja wõre sisse oleks wõtnud, kõige legaalsusega muidugi, kui tingimised wähegi päri oleksid olnud, kui otsustawast suust mitte häwitaw sõna poleks langenud: „Ja, Ulrich, miks mitte; hakka aga siis kingsepaks õppima, milleks sul aastate poolest ehk weel aega on ning waimu– ja hingelaadi järel huwi peaks olema.” Ja kui mitte wäike Frieda seepeale ise poleks kirjutanud: „Ja, Ulrich, aga sa tead, minu töö eest maksetakse nii wähe...” Millega side wormiwabakski ühenduseks nende wahel katkes, sest et neiu Frieda sündsamaks pidas kingsepale mehele minna, kes ametit juba oskas.

Järgnes sellest ehk – õndsa lese proua von Kremeri, sündinud kontessa Lützeni psüholoogilise hüpoteesi kinnituseks – wiimati tõeste, et tema poeg, wähemalt oma erootilise tundekoosiga, ennem all kodus oli kui ülewal? Ulrich pidi järel andma, et selles tuumake tõtt peitus, et see rüwe ja rüssak altilm, millega ta igapäew kokku puutus, teda kuidagi häälistas, wast ehk just selle üditerwe rüweduse endaga. Kuid kas oli tema siis mõni weider erand? Wõis neid siis nii üpris palju olla, kes näituseks muiste oma rüütliõiguse madaluse tütarde kohta – õiguse, mille soetaja ometi kindel wajadus pidi olema – jätsid tarwitamata? Ja kui üks tema Särgwere üleaedseist, wana aus Suurpalu Radeck, linna sõitis, siis wõis talle kergeste juhtuda, et teatud maanteetalust paks perenaine tuli ja tõlda peatas: „Ole wa hea mees ja too mulle Karu poest õite kolm naela muste willu!” Ja kas siis wend Heinrich, kellest muigati – – kuid ei, see näotus ei puutunud siia. –

Igatahes – must wanger lähenes, ja aeg oli aru pidada, kuidas endale nii kaua tehtud ülekohut wähegi tuleks parandada.

Ja Ulrich pidas aru – öö öö järgi, külleti ja seliti. Öölaualt pistis wahetewahel palukese saia suhu – ka karp hapukaid kompwekka seisis seal waruks – ja kui padi pea all kuumaks läks, mis iga kümne minuti takka sündis, siis pööras teise ümber ning nõutas ka waiba alla, teda jalgega õõtsutades, pisut jahedust.

Ülewal lae peal aga siutsusid hiired ja närisid rotid. Neil oli seal lahe elada kaheksas tühjas toas, pehmeil liiwapõrandail, ruumides, kus kinnilöödud akende pärast päewalgi suursugune poolpimedik walitses, – niisama lahe ja lõbus nagu walitseja kanadel, kes seal koludest improwiseeritud õrtel öömaja pidasid. Ja kuna Ulrich saia mugides, kompwekki imedes ja patja pöörates oma elu pöörde kallal sepitses, kuulutas kukk talle ülewalt iga kahe, kägu kõrwalt aga iga poole tunni tagant, kui palju tee tema ja musta wankri wahel jällegi lühenenud. Seesinane kägu istus nimelt Reemeti Schwarzwaldi kellas. Tema häält wõis herrasruumidesse selgeste kuulda, sest et suurel paepõrandaga wahekojal, mis maja pikiti poolitas ja mille taga kõrwuti walitsejapaar ja kokapiiga elasid, wäga hea akustik oli – nii hea, et neitsi Wilhelmine öised karjatusedki – teda waest kohutasid kuumal ajal troopikalikud unenäod – köögi kõrwalt siia ära kostsid.

Magama uinus Ulrich alles pärast kolmandat kukelaulu, kui koit hämariku põsed ammugi lõkkele suudelnud ja noor päew koisid otsides saali luitunud mööblitel uidas.–

Herra von Kremer wiibis nii küpsiküüsi oma seesmise murrangu juures, et ta nädalaga sassi läks ja laupäewal, teda reedeks pidades, Särgweresse unustas sõitmata. Sel päewal aga toimetati tema korteris, elaniku äraolekut tarwitades, tawalikult suuremat harimist, ja nõnda juhtus, et küürija pärale jõudis, kuna Wilhelminel weel käskugi ei olnud, hobuseid rakkesse lasta panna.

„Ei,” luiskas Kremeri herra teenijale, „ma ei mõelnudki täna Särgweresse sõita, ma sõidan õhtase masinaga linna. Aga Mari töö ei tülita mind, ma wõin wälja minna, kui ta wiimse toa käsile wõtab ja esimene weel mitte kuiw ei ole.”

Ja nõnda asus Prillupi noorik magamisekambris töösse, kuna saks kirjutusekabinetis prillid ette pani ja kõik oma tähelepaneku ühe majapidamise–raamatu arwudesse süwendas.

Nende wahet oli kaks suurt tuba – nad ei eksitanud teineteist tõeste mitte.

Herra von Kremer töötaski tüki aega täie rahuga, siis tõusis äkki üles, wõttis prillid maha ja läks otsustawal sammul Mari juure.

Mari põlwitas põrandal ja liigutas nuustikut rütmusega, mis mitte kaugel ära ei olnud põhjusmõttest: jumalal päiwi, peremehel leiba! Ta ei wilistanud täna, waid mälus üht nööriotsa närida, mis tal lõuga mööda alla liperdas. Küljega lahtise ukse poole olles, pidi ta teisest toast tulijat märkama, ei tõstnud aga pead ega praotanud teretuseks suud, nagu kartes, et ajawiide hambist kukub. Ta pea, käewarred ja kael poole rinnani olid paljad, pruuni ja walge ihu peal helmendas higi, takune särgijatk ülespöördud körtsiku all jättis pringid sääremarjad katmata.

Läheneja, kes kawatsetud sõna keelelt kaotas, ulatas äkilise impulsi tõukel käe hepitades nooriku kurgu alla. Ta arwas wälguwalul neid kahte waokest pihus tundwat ja pöial puutus lõualoti sooja pehmust, kuna imelik uus, imelik noor, imelik uimaw higilõhn talle pähe tõusis. Aga mitte nii wäga see kõik ei närwetanud Ulrichi nõnda, et ta kätt tagasi nähwates abitult seisma jäi, kui palju enam raatsiw peapööre ja lustaka aiatusega ühendatud naerupilk, millega tema julgust wastati. Kõrwus kohisew ja silmis wirwendaw weri mõistatas sellest talle leiu wälja, mida ta õieti ihkas, mida ta uurides tulnud otsima; kuid nüüd, teda wastu wõttes, nõtkusid ta põlwed ehmatusest ja süda andis nõu pageda.

Seda ta tegigi. Küürija ümbert ringi üle märja põranda tätsates, pööras tuldud teed tagasi, ilma et kumbki sõna oleks wiiksatanud. Ta hõlmad olid kentsakalt kohewil, otsekui peituks nende all wõidetud saak, mida ta ihnelt tõttas warjule wiima.

Ta istus seepeale söögitoas weerand tundi üsna wagusi, ristis käed põlwe ümber, silmakortsudes ja suunurkades arg–salalik lõbu, liikmetes magus wäsimus. Wiimaks hakkas ta mõtteta pea mõtet kordama: Teine kord edasi – teine kord paremine! Ning järgnewa weerand tunni pärast tuli talle meele: Mul on seal öölaual plekktoos hapukate kompwekkidega – oleks ma kompweki wõtnud ja talle suu peale hoidnud nagu kutsikale: ta oleks naerdes näuhti wasta wõtnud! – Ja Ulrich kahetses, et see tegemata jäänud.

Aga kompwekid olid seal, ja Mari oli ka weel seal –?

Ei, parem teine kord.

Mitte muuta, mis on, mitte silmapilku rikkuda!

Ja ta jättis kompwekid ja pööras selle juure tagasi, mis oli, ja hakkas hellalt parema käe pihu ja päkka silmitsema. Nii hea oli istuda ja endale pihku waadata, mille nahk ikka weel sooja kõdi tundis nagu udusule paitusel. Ja äkki haistis ta seda higilõhnagi jälle ja pani silmad kinni ja laskus peaga toolitoele. Näis, kui tibaks ta wurruotstest õnne maha, tilk tilga järgi paremale ja pahemale poole.

Ent korraga tundis Kremer elawat liikumise–wajadust. Ta meelest oli, kui peaks ta saagiga mujale kaugemale minema, et seda uues kohas waadelda. Tema kärsituma helistamise peale ilmus Wilhelmine, põllenurgaga käsi kuiwatades.

„Laske obused ette panna!”

„Juba? Härra pidi jo õhtu saksaali –?”

„Ei, ma sõidan siiski Särgwere.”

Aga „Särgwerel” oli täna isewärki halb kõla Ulrichi kõrwus, kõla nagu pragunenud klaasil. Ja ühtaegu torkas talle pähe ta õdede wend Heinrichilt saadud pilkenimi „kolm pinguiini”. Ning kummagist nimest heitts ta põue nagu kirmete tusakarwa kartust. Wilhelmine polnud weel õieti uksestki, kui Kremer Särgwerest taganes ja sõidu eesmärgiks jällegi linna walis. Milleks raudteega, wõib ju ka hobustega – napilt kolmkümmend werstakest! Ja tõllas oled üksinda, istud enesega eneses, mõtled ja kawatsed mõnusalt hällides.

Aga uued riided on kapis, ja kapp magamisekambris –?

Ta läheks ju niikauaks eest.

Kuid ei – mitte täna enam – mitte enam jällenägemist – –

Ja Wilhelmine pidi ülikonna kabinetti tooma, kus Kremeri herra wahetuse ette wõttis, ehk küll tualettruum juba walmis ja kuiwgi oli.

Kui Mäeküla mõisnik, tolmumantel seljas ja must wiltkübar peas, teenija saatel lahtisesse tõlda astus, mille põlle Wilhelmine teatawa pühadusega, misläbi ta iseennast austas, tagantjärgi haaki pistis, silmas saks keskmisel saaliaknal inimest, kes nina ruudu wastu lössi wajutas. Kremeri pilk oli ainult riiwaw, ta arwas aga siiski nägewat, et wahtija pruntjas suu luigutawalt liikus.

Siis oli ta toosi isegi leidnud? – See õnnestas lahkujat. – Selles oli midagi, mis neid weelgi lähendas. – Selles oli usaldust, intiimsust – –

Ja korraga uskus Ulrich, et ta esimese kompweki ise talle suhu kukutas: hoidis suu peale nagu sülekoerale suhkurt – – tema aga naerdes näuhti! Ja kuna tõld akendest mööda ümber nurga weeres, jäi sõitja rõõmsalt oma kutsarile selga wahtima, nagu oleks lõbus etendus Peetri heidele kulunud krookekuue pleekinud piha peale joonistatud. Ta ei pannud tähele, kunas karja–Tooma kriimud lapsed, juba warakult ootel seistes, wärawa lahti tegid, ta ei näinud, et hobuserautajad sepapaja eest teda teretasid, ning tõllake oli teelahkmelt juba wersta maad Särgwere poole sõitnud, enne kui ta eksitust märkas.

„Pea, Peeter, ma sõidan jo linnal”

Peeter laskis kõrwisid tükikese teed edasi sörkida, pingutas siis ohje ja puristas „tprr!” Kulus weelgi natuke aega, kunni ta kõhn habetu poisinägu pika kaela otsas pooliti peremehe poole pöördus.

„Ah kas linna wõi –?”

„Linna jah, – ma sõidan oostega linna.”

„Ah kas oostega wõi –?”

„Ja, oostega, – ma sõidan täna oostega linna, mitte masinaga.”

„Ah wõi mitte masinaga –?” Ja Peetri rippuw lõug wajus weelgi alamale, kuna ta wäiklane pea kuklaauguni ulatawa kutsarikübara sügawuses näo aeglaselt jälle ettepoole wiis. Peeter saatis pika silitawa pilgu ruunade terawatest selgadest üle – need ei olnudki sõidu–, waid ainult paremad tööhobused – ja kohmas siis wõrdlemisi järsult:

„Aga mol ei ole kaeru kaasas.”

„Kaeru wõid linnast wõi teelt osta – ma annan sulle raha.”

Peeter hakkas juba ümber käänama, wiitles aga jälle.

„Aga mol ei ole omal leiba ega raha kaasas.”

„Eks ma anna siis sullegi natuke raha.”

„Ah molle wõi?”

„Nojaa, – ega sa’s ööseks linna jää – puhkad ja lähed kohe tagasi.”

Oldigi siis nii kaugel, et sõit õigele teele ja sealt linna poole wõis algada.

Neljas peatükk

Herra von Kremer wiitis Tallinnas mõnusa pühapäewa ära, käis Kadriorus jalutamas, kuulas Badesalon’is muusikat, sõi Hotel du Nord’is õhtust – ikka üksinda, sest wend Heinrich oli Särgweres, ja wõõra seltsi järele ei tunnud ta wajadust – ning magas mõlemad ööd kuninglikult waikses sissesõidukorteris, mis tal Särgwere omadega kokku Laiale uulitsale oli üüritud. Ainult kawatseda ei saanud ta midagi, nagu ta tulles lootnud. Tema kawatsemisega oli lugu ikka nimelt nii, et otsus sigida ei tahtnud, sest et mõtted, waewalt koondatud, lähemal järelwaatel toas lendu pistsid nagu püütud kärbsed, kui pihu praotad.

Ent Mäekülas mõtles ta katseid jätkata, ja nõnda liikus ta esmaspäewast peale jälle siin, õhtutel endist wiisi lahtisel aknal istudes. Ööpikk oli kapsaaia tagant ära lennanud, tema asemele aga kägu ilmunud, ja selle wirged monoloogid tegid talle ergutawat säru: kaasikus elas tal nüüd wäike mõttekubjas.

Õieti teadis ta ju, mis teha, ja oli kindel, et see tegemata ei jäänud. Tagasi ta enam ei saanud – see tunne oli temas tõetundeks kaswanud.

Muidugi peab temale meelehead mõistma, aga nad ei ole ju mitte nõudlikud siin looduse rüpes, liiategi need saunades, eriti need siin sooweerel, kes kirikusse minnes üksteiselt kingi ja rätta laenawad. Ei, see täpp ei teinud wanaherrale muret.

Kuid seal oli midagi muud, mis wäljawaadet tumestas, mis märklauda hämarusega looris, ning sellest widewikust tuksatas wahel nagu hoiataw näpp üles – hoiataw wõi koguni ähwardaw?

Kremer arwas esiti, et see ehk kõrgema käsuõpetusega ühenduses seisab, ja juurdles järgi. Aga ta rahustas end warsti, Nitimur in vetitum (niipalju oli tal Toomkooli Ladina keelest weel tallel) – sest see on lihalik. Kui needki seal paksus raamatus, mida ta õhtuti luges ning kauniste tundis – kui nemadki, ja kõige suuremad ning tugewamad neist, otse pühaduse palge ees seisjad walitud – kui nemadki aina inimesed olid, kes kõndides komistasid – mis siis kõnelda nõdrukestest nagu mõni Ulrich von Kremer Mäekülast – mis kõnelda ussikestest! Sest milleks oli siis usk ja milleks kahjatsus? Keegi ei komistanud ju meelega, keegi ei kukkunud üleannetuse pärast. Kes Ulrich von Kremeri minewikust üle waatas, kes selle õige pika katseaja proowiwa pilgu alla wõttis, see pidi seda ära nägema. Enamgi. Ta pidi tunnistama, et Ulrich von Kremer kõige wäetimate killast ei olnudki, et ta wõidelnud oli kui mees. Aga kõigel siin ilmas on piirid. Korraga ei saa enam. Muudkui inimene peab alandlik olema ja päästeankurt mitte silmist kaotama.

Ei, siitpoolt see eksitaw näpp ei tõusnud. Ta kordas oma paksust raamatust ühte ja teist lugu, ühte ja teist õpekohta järgi lugeda, ning leidis igalt poolt kinnitusi oma seisukohale. Ei wõinud ju teisiti ollagi. Isegi laused mis ta enne pisut teisiti mõistnud, pöördusid nüüd, lähemal ja sügawamal uurimisel, mõttega tema poole.

Aga kust ta siis tõusis, see näpp?

Kägu kukkus ja Ulrich jõudis aegamööda jälgile.

Der Anstand. Der höhere Anstand. Sa oled Ulrich von Kremer. Waese saunamehe naist salaja ära petta, tema selja takka – see ei kõlba. Nõnda tehakse, aga sa ei ole mitte see wõi teine. Kuhu sul see ometi meelest wõis jääda! Suurpalu Radeck’gi – tulewalgel waadates ja waljuma mõõduga mõõtes auliselt mitte just mõni hiilgus – temagi lasknud eite pigem tõtt tunnistada, kuigi alles hiljem. Ei, Ulrich, sa pead talitama kui aumees – saunikugi ees kui tõsine aumees! Ja mitte pärast nagu Radeck, waid ette: pead Tõnuga lihtsalt kokku leppima – jawohl!

Kremeri rind läks kergeks, ta otsiw hing hoidis tõtt pihus.

Ja Radeck’ist oli ta üle.

Aga see on parem ka muu pärast. Ta oli ju terane see laps, ja mitte suu peale kukkunud. Kuid mine tea – kogemata – mõni tühine asjake – mõni kõrwaline juhtumine – – saladusel on sabasi, mis otsapidi wahel wälja ununewad. – Ning tema jälle – see mees: mine tunne inimest! Pealt näha wagane ja mõistlik, aga kui wihastab, kui tigedus põue poeb – kes ette wõib teada, ta ise ka mitte! Siis aga: mõni kiwi öösi aknast – õnn weel kui mitte tükk tina – wõi punane kukk katusele! Neid ei wõi kunagi uskuda, kunagi täieste uskuda ja usaldada – neil on ikka üks wimm meiesuguste peale! Nii aga: kui kõik õiguslik ja seaduslik, kui kogu wahekord legaliseeritud – hakaku siis weel üks ühele wõi teine teisele hõlma! Siis wõib haljas riistake öölaua sahtlis kas wõi laadimata seista.

– – Teadagi, selle eest tuleb temale tasu anda. Tal peab sest tulu olema – temal nagu teiselgi. Huwide tasakaalus sisaldub rahu tagatis.

Kremer polnud aga weel sugugi selgusel, kuidas seda asjakülge korraldada. Ta wõttis endale aega ja pidas aru. Ning jällegi pääsis Ormuzd tema rinnas Ahrimani üle wõidule.

Wälja minnes eeldusest, et tasuandja mitte rikas ei ole, hakkas ta kawatsusega kaunis madalast peale. Rent kinkida, nagu Radeck kuuldawaste? – Aga seal oli täistalu, siin ainult kuuendikukoht. – Külast siis kuuepäewane? – Aga neid oli tal ainult kolm ja ühegi rendileping ei lõpnud nii pea. – Mõisa wõtta, – Peetri asemele kutsariks ja tallipoisiks, – muidugi parema palgaga? – Aga naisemehe korter puudub, – alttoa paar kambrit on neid paginal täis, paarisi, wallalisi ja lapsi, ning pesuköögiga ühendatud wihusaunaski elab üks poiss lese emaga.

– – Kahju, et kõrtsi ei ole – ja, sest on kahju! Mis siis oleks wiga: päris tawaliku rendiga sisse – näe küllamees pealegi! Aga mis parata – naabriwalla kõrts otse piiri peal ja kirikutrahter mitte kaugel teisel pool!

– – Wõi teeme ehk sulaga? – Kõige lihtsam, kõige puhtam – mis?

Kuid ei! Sellele mõttele tõugati kohe wastu, ja tugewaste. Näiks ju nagu kaup – nagu öine kaup linna uulitsal wõi teatud asutuses. Ei, seda mitte, ei kummalegi sula – ei kummalegi paljalt pihku, leidub teisigi worme!

– – Ja ülepea, Ulrich: ära ole nahkjas, ära tingi! Sa pole rikas, aga ka mitte waene wõi ihne. Määra neile, mis nad õnnelikuks teeb – õnnelikuks ja tänulikuks!

Aga mida siis näituseks?

Noh, hm – kuuluta kohad sügise müügile! Tahtsid seda küll alles paari aasta pärast teha – nende endi palwel – nad on siin ju nii kõhnakesed kõik, aga wõid ka kohe, see on sinu õigus. Ja siis üks kingitusena noorpaarile – minugi pärast üks wäikemaist! Sest wähemalt pooltest wanadest ostjaid ei saa, see on kindel.

Nõu meeldis wanaherrale, ja ta pidas temast tüki aega kinni. Aga seal kerkisid kaaluwad mõtlused wahele. Mis siis, kui ühendusel pidet ei ole? Kui aasta wõi paari pärast – ükskõik mil põhjusel – lõpp tuleb! Nemad kui mina – inimesed oleme kõik kolm – –

Kuid selsamal pilgul pisteti Kremerile midagi pähe, mis ta silmad suureks wedas ja käe põlwe peale laskis laskuda. Ise kähwas istmelt.

Korras. Ainult nõnda. See on alus, mis kannab.

Ja ta meelest oli, kui awaneks uks ja sisse astuks tuttawalt ja koduselt naeratades see suur laps.

Nii oli aus. Teol oli kõrgustki. Mitte igaühe hoolde ei usta säärast elusoont, pealegi rahalise tagatiseta, sest kust ta seda wõtakski. Otse hea õnne peale, täie riisikoga! Asi nõuab nimelt enam annet ja oskust kui pealtnäha wõiks arwata, ja Tõnu, tossike – – aga olgu – meie mestame!

Ja nende külg! – Ma usun (herra von Kremer naeris ja waatas kentsakalt paremale ja pahemale poole) – ma usun, nad wõiwad rahul olla, kui nad pilgu Jaani peale lööwad! Nad wõiksid tänulikudki olla – ja tõepoolest, seda nad wõiksid! – –

Ta hakkas tõeleidja ärewusel nurgast nurka sammuma, käed püksitaskutes ja turi kõrgel; mõned üksikkarwakesed pealael mängisid tuule liigutusel. – – Teadagi; aate teostusel on oma kisud, ja kaunis tüsedad. Jaanile tuleb kautsjon tagasi maksa – kautsjon ja ette wõetud raha. Wiimast wõib ehk wähehaawal kohe hakata kahandama ja kui sügisel rikkam rüpp, siis oleme jüripäewaks tasa. Kuid kautsjon – see nõuab iseäralist operatsiooni, ja mitte kerget – paraku mitte kerget. – – Aga olgu – meie wõtame selle ohwri kanda!

Ta jäi peegli ette peatama ja waatas julgelt teisele Kremerile silmi. Ta tundis, et nende wahel nüüd üksmeel walitseb. Ja selsamal seisul täiendas ta oma mõttekäigu lõpule.

– – Jaan muidugi läheb ära, siis annan Kuru kuuendiku neile. See oleks weel peale kauba. Selle järgi on mõnigi maias olnud. – Ja kui ma weel edaspidi lehmi rohkendan, siis – – na ühe sõnaga: Der Vorhang kann ausgehen!

Ta wõttis kepi ja kübara ja läks jalutama.

Aga eesriie ei tõusnud ja Tõnu ei ilmunud. Puudus kutsuja. Kremer lükkas kutse päewast päewa edasi, teadmata, mis põhjusel. Ehk olgu siis sellel, et homme parem näis kui täna ja ülehomme weelgi parem.

Ühel hommikul silmas ta männiku all Tõnu ja hüüdis teda. Aga kui mees tuli, polnud hüüdjal midagi öelda.

„Ah tühja – meelest läks!”

Tõnu arwas, et ehk wõlg, ja ütles: „Mis mul wajaka jäi kewade – eks ma tasu suwetööga ärrale ää.”

„Ei, ei, see oli miski muu asi,” wastas saks juba minekul. „Ehk astud üks õhta kunturi sisse, küll ma siis ütlen.”

Tõnu astus „kunturi” – see on Kremeri herra kirjutuskabinetti – teise päewa õhtul sisse, tuli aga wist wara, sest saksal andis üsna mõelda, enne kui teadis peale hakata, ja siiski küsis ainult:

„Ah soo – kas sa Reemetiga kahaheina pärast juba rääkisid?”

„Reakisin küll.”

„No kust ta sulle lubas?”

„Eks ikke soost, kust mujalt.”

Wanaherra wahtis aknast wälja ja mõmises midagi, kuuldus peaaegu nagu: „Wõiksid kõrgemastki saada,” kuid selle peale wanduda ei wõinud Tõnu mitte. Ja siis ütles korraga:

„Kuule, Tõnu, sa wõiksid õige sügise mõisa põldude ligidalt kõik berberitsipõõsad wälja juurida. Särgwere ärra luges ühest raamatust, et need olla wiljale wäga kahjulikud. Neist alatagi kõrrewiljale see roostehaigus külge.”

„Aga sügise tulewad korudnikud linnast ja maksawad marjade eest ärrale raha.”

„Ah need kurgisoolajad? Mis nad raiped mulle maksawad! Kahju kümme korda suurem. Wõid jo peale akata, kui nad tänawu ära on käinud. Aod wõta omale.”

See oli kõik. Ja sügiseni palju aega. Tõnu ei mõistnud, mis häda tal nende paburitsidega juba praegu oli. – –

Järgnewad päewad elas Ulrich loiult imelikus umbses tusas. Ta ei saanud endast aru, midagi temas pidi asemelt ära olema. Kõik oli joones, ja ometi mitte! Süda oli walmis, ja ometi mitte! Ta ei näinud enam miskit näppu, ei hoiatawat ega ähwardawat, ja tammus siiski paigal. Mis see wõis olla, mis see weel wõis olla?

Häbenes ta neid? Neid mõlemaid ja muid?

Ei, wastas ta naeratusega, mis põlgtusest liiga kaugel ei olnud. Nemad ja nad kõik siin – nad wõisid temast mõelda, mis tahawad, see ei teinud talle sooja ega külma. Nende pärast oli ta ennegi olnud ja teinud, kuidas ja mis ise heaks arwas, muidu peaks ju hobuseid ja wareseidki häbenema. Kolm hinge ainult ei tarwitsenud seda seda teada – need kolm Särgweres – need kolm pinguiini, ja neid teadmatuses hoida ei wõinud ju raske olla.

Aga Kremeri herra istus lahtisel aknal ja meeliskles edasi, ehk küll kõik joones oli, ja tema mõtlemisel ep olnud enam õiget sigi, sest et kukulind kapsaaia taga warsti waiki jäi. Wist lendas see jälle kuhugi ööpiku asemele, ergutust laulma mõnele muule wisawõitu peale.

Kuid käolegi tuli asemik.

Aga see ei laulnud, waid naeris.

Ta möhitas all soos naerda, nagu näeks ta sealt mõnd ennenägemata narri.

Mäeküla saks pidas teda esite linnuks, sokuhäälega linnuks, hakkas aga wiimati uskuma, et see inimene on – inimene wõi mõni sarnane elukas. Ta arwas tema sagripead ja kikkhabet, ta tömpnina ja peiarisilmi nägewat, ja kui ta pilku teritas, siis selitas weel mehikese sõrgu ja sarwemukse.

Nüüd lõi Mäeküla mõisnik rusikaga aknalauale ja tõusis üles, kumbki kihw põse peal otsuskange teowõime. Pilada ta ennast ei lasknud.

Ta ei saanud aga weel teole asuda, ta mõõtis hoogu wõttes alles oma nelja toa ühist pikkust, sammudega, millel raudne kõma oli. Seal lõgistati kuskil linki. Kremer läks ja awas. Kabineti läwel seisis Mari, korwike käewarrel.

„Ma tõin ärrale mune, aga köögis põle inimesehinge, uks on lukus.”

Ta waatas saksale suhu, mis lahti oli läinud, aga et sealt wastust ei tulnud, siis jätkas seletust:

„Ehk ärra wõtab ise wasta, mul põleks aega oodata, pean kirikupoodi minema.”

Ainult käega tähendati talle, et ta sisse astuks, ja kui see sündinud, waigiti talle weelgi näkku.

Kremer oli tõeste pisut agrane. Ta nägi Mari esimest korda paremas riides ja nii puhta, nii imepuhta näoga. Silm selles puhtas näos tuli säärasel selgusel esile, et siniseid kristallisid musta tera ümbert wõis lugeda. Päewatuski oli maha pestud, nii et kael ja lotike lõua all ainult wähese warjundi wõrt walgemana paistsid. Midagi perutawat pidi ka wärwides olema, mis noorik peas ja ihul kandis, kuigi need nägija waate ees wahetumalt ühte walgusid ebamääraseks uduks. Selgemalt teatawaks sai talle üksnes tumepunane tanututt, sest see õõgus nagu üksik süsi kollaka tuha sees.

Et midagi teha, wõttis Kremer Mari käewarrelt korwi ja jäi seda sangapidi kahe näpu otsas õieli hoidma, nagu sisu raskust kaaludes.

„Ma tahaks korwi tagasi saada,” tähendas Mari temale omase wälgatawa naeratusega, mis sädemesarnaselt ühtlase tõsiduse seest hüppas ja sinna jäljetult jälle kadus.

„Tagasi – – soo – – na, siis laome nad siia – –”

Kremer pistis korwi pahemasse kätte ja hakkas paremaga mune paarikaupa kirjutuslauale ridama. Aga wist oli ta tegew käsi ennatlik, sest üks muna kukkus maha. Mõlemad isikud waatsid sellele järgi: juba tekkis wanaherra saapanina ette suur kullakarwa silm.

Ainult pillaja naeris, wilge puna põskil, pealtnägija aga jäi tema oote wastu üsna tõsiseks.

„Lubage,” tähendas noorik, wõttis saksalt korwi ja ladus munad rahuliku wäledusega rohelise kalewi peale.

„Wiisteist paari – – sellega kokku.” Ta näitas näpuga põrandale.

Mari mittenaermisest seesmiselt kinnitatud, suutis herra von Kremer oma sõnale teatawa naljakirme peale panna, kui ta maha waadates küsis: „Aga mis me sellega teeme?

„Ma wõiks ära koristada, kui – –“ noorik lõi pilgu ringi.

„Ei, ei – ma ütlesin aga nii soota, – küll Wilhelmine koristab ise.”

„Ehk minestab ää, kui nääb?”

„Küll ma äratan ta jälle elusse.”

Ettekujutus sellest äratamisest näis wõimsalt Mari naerulihakseid liigutawat, sest nüüd walgustas wälk laialt ja eredalt iga joonekest ta puhtakspestud palgel. Ta silm säras, ja harwad hambad tulid nähtawale, ja rohke rind ilmutas peidetud elu.

Selles aga oli midagi, mis Ulrichi teadwust kahandas. Ainult undamisi mäletas ta minut hiljem, et ta Marile suuremat raha pakkunud, et sellest tagasi ei olnud anda, ja et ta paberi talle siiski pihku pigistas, wist kogeledes, et noorik ju edaspidigi jälle mune toob. Selgemalt meeles oli tal, kuidas ta ust awaja käewarrest äkki kinni kargas ning häälega, mis talle endale wõõras, walju karuse häälega käsutas:

„Ütle Tõnule, et ta homme kunturi tuleb – – ütle, et ta juba täna õhtu tuleb!”

Wiies peatükk

Kui Prillup „kunturist” tuli, ei targenud ta oma puudlinäole tunnetekohast ilmet anda, niikaua kui herrasmaja aknad liig ligidalt talle selga waatasid. Ta hoidis õlanukid kõrgel, pea maas ja pikad koiwad pugewal kõnnil. Alles paarisaja sammu pärast wahtis tagasi ja naeris. Astus siis jälle, wahtis jälle tagasi ja naeris jälle. See sündis weel kolmat korda ja põhjalikumalt, kui Prillup sarapiku äärt mööda kingule jõudis, millega Kruusimäe kõrgendik algas. Siis ajas enese täiele pikkusele, tunnistas tüki aega tõsiselt ehas punawat maja, kiskus, hammashuulel, mõne ettewalmistawa lõusta ja laskis siis wabisedes midagi wallale, millel imelik sarnadus oli siili podinaga. Ja sellele kugistas wahele, käed kramplikult niuete ümber:

„– – Nalja! – – Nalja! – – Waja kõigile reakida!”

Prillup sammus alles edasi, kui ta walingust täieste wabanenud, ning minnes lõi märjad silmad ringi, kas ei näeks kedagi, kellega hakatust teha. Aga tee oli tühi eest ja takka. Põsenukkideni ulatawas rõhmases karwandikus püsis tal suure naeru jäänusena weel kauaks muigewirwendust, kunni üks uus mõte selle ajutiselt kustutas.

– – Wõi kelmas teine? – – Tahtis aga nii narrida? – – Noh, et liiga noor wananässike? – – Et mis ta peats wastama? – – Et kas pätajalg, kui kuuleb – –?

Ta wahtis wildaku peahoidega pastlaninade peale maha ja laskis endal uueste kõik mälust läbi käia, mis ta kuulnud ja tähele pannud. Nähtawaste jõudis ta aga otsusele, mis wahele wilksatanud mõtte pelgu ajas, sest juba lõi ta karwane palg jälle lustakalt loitma. Korraga pistis näpud habemesse, tõstis niiske tordi nina alla ja nohistas nuusutada – – „Äm – – äm – pagana märjuke! Ise nagu susla, aga näe, mis rõngaid teeb südame all!” – Prillup oli kontoris kaks õlleklaasitäit portweini joonud ja suu pühkimata unustanud.

Kuna ta nüüd naerukil wärawa poole lonkis, parema käe pöial otseti südameaugus, kus peremehe märjuke lõbusaid rõngaid tegi, ning kindel otsus peas, kunturis kuuldud hullu nalja soojalt lähemale wastutulijale jutustada, et teisedki saaksid naerda, juhtus talle äkki midagi, millest ta endale aru ei teadnud anda. Ta keeras teelt kõrwale, ning seal, kus kolm üksikut kaharmända kingu liiwasel rinnakul kaswasid, seal wõeti tal järsku jalad alt, nii et ta seliti täiel pikkusel kidurale murule langes.

Piimad!

Prillup jäi eha sisse wahtima, pärani silmil, wagusi kui nott, käed risti pea all. Taewakaar kudes weel igakarwa punases ja igakarwa kollases, ühel pilwerünkal keset kaart, kuju poolest nagu kahepeaga must wapikotkas, olid nii herehiilgawad piirjooned, kui seisaks lind awanduse ees, kust taewariigi sära talle selga paistis. Weel teisi taewaloome nihkus lõunast kumawalda, mõned sarnased maistele, mõned wõhiwõõrad, ja lõid serwist loitma, kui kotka kohta jõudsid. Kuid aegamööda halenes hiilgus, wärwid wõtsid ikka enam tuhmi sekka, ning Tõnu palg oli wiimaks sinine kui willisurnul.

Ta aga pikutas edasi oimu liigutamata. Käsi ja kaela mööda wilasid wäiksed mustad sipelgad, sest peaga oli ta nende praolise pesa ligi sattunud, ning üks widises praegu habemest ja huultest põigiti üle.

Wiimaks ometi tundis Prillup kõdi, häigas paremalt ja pahemalt poolt ning tõusis istukile. Siis wehkles räpakalt silmade eest, nagu sääska tõrjudes, ja hüppas püsti. Ja nüüd mängis ta karwases näos jälle midagi endisest naerust.

Aga kui ta teele tagasi jõudes Otsa wanameest eel nägi kõmpiwat, kimp rehawarrepuid õlal, ei tõtanud ta temale mitte järgi, ja kui talle wainul Wäike–Jüri–Krõõt wastu tuli, ei olnud Tõnul ka temale midagi rääkida. Ta sammus otseteed Prillupi wärawa poole, nii iseeneses, et ta kiigelt sülla kauguselt mööda läks, ilma Pajusi plikade teretust tähele panemata.

Wärawas keksis talle Kaaru wastu, mitte ainult saba, waid poolt keha wäntsutades; ta paljastas naerdes oma walgeid hambaid ja turtsus kõigest hingest. Aga temalegi polnud tulijal musta ega walget lausuda, ja tasuks sai talle ainult, et peremees seespool wärawat ta peale maha jäi wahtima. Kuid see aineti wahtimine suuril silmil ja püsiw paigalseismine tundus Kaarule warsti õudsena, nii et ta paremaks arwas widewikku kaduda, mis tuhatolmu peenusel üle õue wärises, joonte terawust nürides ja kujusid jämendades.

Prillup tahtis juba toa poole pöörata, silmas aga siis kolme halli kogu aida kõrwal aia otsas, ja läks sinna. Nagu suur öölind kahe pojaga, teine teisel tiiwal, ligistikku koos, istus seal Mari Juku ja Anniga, kõigi nokad soo poole sirgu.

„Mis imet te siis õige wahite?” naeratas isa.

„Meie kuulame, kuda Tapu rahwas juttu ajawad,” wastas Anni sosinal, „ole aga wait!”

Õre, jahe õhk oli tõeste nii hingetu waikne, et sealtpoolt soomadalikku, Kruusimäe kõrguseni kallastikult, mille laugul Tapu küla wõsawöö wahel mustas, inimlikku häälitsemist wõis kuulda – nii üllatawal, naerusel selgusel, nagu seisaksid nägemata sõnelejad lähema põõsa taga. Küll jäi side sõnade wahelt enamaste umbusesse, nagu kaas pandi taoti peale, pudenes aga ka mõistetawaid lauseid ja sõnu, mis lülis eelmistega weidra mõtte andsid.

Kuid kolm kuulajat ei naernud imelikul kombel mitte, kõigi suud ja silmad olid põnewil muutumata tõsiduses, ainult et lapsed emale wahel õpplikult näkku waatasid.

Nüüd tümises nägemata wanger, nägemata hobune puristas; keegi köhis ja keegi wilistas, kusagil määgis lammas ja kusagil kähwas koer haukuma – kahtlane, kas maapinnal wõi õhus, kas ilmsi wõi unes. Ja kui ajuti iga kahk kustus, siis oli, kui kuuleksid teise ja iseenda mõtteid. – „Söök on laual – meie sõime juba,” tähendas Mari pead pöörmata.

„Kas teie siis weel ei tule?”

„Küll me tuleme koa.”

„Mõni uudis nüüd – wõite jo teine kord jälle –”

„Mine aga, isa – sa rikud meil kõik ää!” ütleb Juku. –

Prillup oli juba sängis, kui nad tulid, aga weel ärkwil. Lapsed jäid tuppa, nad magasid seal. Mari hakkas kambris lauda koristama. Kas pean wõi mitte? waakus Tõnu teki all.

Toas jäi waikseks, uks tõmmati kokku, Mari ronis woodisse. Noh nüüd, mõtles Tõnu ja tõmbas näo juba naerukile.

Ent sealtsamast lõi Prillupi silma ette, kuidas nad kolmekesi aia otsas istusid ja Tapu küla hääli kuulatasid: miski kartus wajutas tal näpu suu peale. Ta jäi ootama, ehk küsib ise, mis wanamees tahtis.

Kuid Mari ei ole uudishimulik, ta teab seda, ja nii ootab ta lootmatalt. Ta kuuleb teda haigutawat, ohkawat ja soiku jääwat – soe selg tema puusa wastu. Ning siis algab ühtlane nohin, noor ja magus. Ja Tõnu oma kõigile räägitawa hullu naljaga jääb üksi kogu ööks. Ta weeretab seda ühest peanurgast teise, kunni hommik koidab.

Siis aga tõuseb kawanenud otsusega sängist. Ta tahab kõnelda, kui silmapilk päri on, kui nii näib, et nalja mitte suisa naljaks ei wõeta, waid selleks, mis ta on: nali küll, kui just tahetakse, aga ka mitte nali, kui jälle teist, wiisi tahetakse.

Wõib ju tõeste mõlemit pidi. Kui ei, siis ei – kui ja, siis ja! Mõni asi nüüd, kui nii kukub ja mitte teisiti! Olgu ometi reakidagi. –

Ja nõnda laseb päewa mööda, mis paras pole ja walib järgmise, mis parajana paistab. See on nimelt pühapäew, see on puhkepäew. Puhkand inime on mõistlik inime.

Ja kui nad kahekesi lõunat sööwad – lapsed sõid ja lippasid kiigele – ja kui Mari jutu on lõpetanud lehmast, keda kewade pidi jalgele tõstetama ja kes ikka weel piima ei taha anda, sest et liiw ja kruus karjamaa–raadikul süüa ei sünni, siis tõmmab Prillup habeme itsakile ja ütleb:

„No, kui meil pailu piima peab olema, siis tee aga, mis mõisa wana himustab – siis wõime piima sees ujuda ja wõi sees püherdada.”

Mari tõstab küsiwalt silmi, Prillup hakkab podinal naerma.

„Ja, ja, päris tõsi ikke – jumala püha nimi! – – Reede õhtu – tead jo – – ise tõid weel sõna – –

„Noh, et tema koa üksik inime – ei käi wõerusel ega jända püssi wõi oostega – Koeragi põle teisel – et õhtad pikad ja igawad – et mis siis nii oleks – Ja tema wõtaks Jaani käest piimad ja annaks meile –”

Mari on tõsine, ta waatab pisut kõõrdi.

„Kontrahi lubas teine heamees kohe kirjutada, kui aga sina (Tõnu hambad wälguwad rõhmaste karwade wahelt) – – kui sa aga ise – –ja Kuru saaks koa meie kätte – – –”

Mari wõtab pihutäie kartulikoori enda eest laualt ja wiskab talle näkku. Suuga pole tal midagi juure lisada.

Sellega on nali maetud. Ühte– ja teistpidi.

Prillupi silmawalged kisuwad tõmmuks, ta pilk kustub, habemes ripub tal kaks halli koort.

„Sa pidid täna wist toobrile witsad peale panema,” ütleb noorik wiimaks ja tõuseb lauast.

Tõnugi lõpetab. „Ja, ja, küll ma wõtan warsti käsile.” Ta pühib suud ja häigab koored habemest. „Tühi teab – kuluks õige korraks jälle silguranda minna – – wintsked ja tulisoolased teised, ja ega neid seal tünnipõhjas enam kuigi palju olegi – –”

„Eks nad ole praegu nahkjad.”

„Nahkjad küll, aga wärske kala ikke wärske kala.”

Prillup tatsab ukse poole ja läwe ees ringutab wõimsalt. Ta süda on korraga imekerge. Ja nüüd podiseb tal naer kurgust, mis karge ja selge on nagu lättewesi.

„Totraks läind! – – Näed isegi, et totraks läind! – – Maksa sul narri pärast pahandada – –”

Mari talitab rahulikult laua kallal, selg mineja poole. Wööt päikest kuldab tal kukalt, udemed liiguwad ju püüawad nõrgalt.

„Ja mina – – näe, alles täna – alles täna hakkasin lorama – niisama naerupärast – et mis siis on – et mõni asi nüüd! – Ütlesin jo koa suu sisse, et wõi siis ärra tohib wanuigi weel – – Kuradi seemiskar nihuke!” lõpetab Prillup ja astub uksest.

On nimelt silmapilke, kus Marilt ei maksa wastust oodata.

Aga kui Prillup õues on, kuulub lahtilükatud kambriaknast muretu laulusumin: „Kui talwe ajal mered jääs – –”

Esmaspäewast peale niideti soos, hein oli kõwa kui traat, kõik ilm sagises wikatiluiskamisest. Prillup lõi laia kaare, sest käewarred polnud tal koiwadest palju lühemad, ning jõudu jätkus ja tuju kah. Oli ju mõnus tunne jaoga waremalt walmis saada kui mõni teine ja koju minna – päewatera weel soojalt seljas. Õieti tundis ta sellest alles tänawu mõnu, ja teised mehed naersid, et näha ikke kohe, et Prillupil pulmasärk weel seljas (naisi nimelt mõisaniidul soos ei olnud, need tulid pärast loogu wõtma). Ja Prillup naeris wastu ja kelkis nooriku noorusega ja nöökas Wäike–Jüri, kelle eideke juba krimpsu kuimas. Prillupi meelest oli, kui poleks ta oma eluga weel kunagi nii rahul olnud.

Ent mõne päewa pärast lõi Tõnu tõttus lonkama. Ta luiskas ülearu sagedaste wikatit, pani ülearu sagedaste piipu ning aplamisi pidas waheaegu, millel miskit nähtawat tarwet ei olnud: wahtis lihtsalt padusse ja ojasse ja sügas kukalt. Ning õhtu witsis nii aeglaselt Kruusimäe poole üles, kui oleks tal Mari asemel naine kodu – krimpsus nagu Wäike–Jüri Krõõt. Ja siis tuli õhtu, kus ta otseteed koju ei läinudki, waid wikati mäerinnakul põõsasse pistis ning aiaääri ja põllupeenraid mööda ringi suure aru poole kuukas, kus mõisa wälja ja aasa wahel, tee poolt wastu mõisa karjamaad, Kuru kuuendiku koht aset oli.

Prillup ei teadnud isegi, mis ta siit õieti otsis, aga näe jalad wiisid. Ta hiilis esite wõsa warjul – ilm oli pilwine, hämarik alganud – Kuru heina– ja põllumaa wahel ümber, ronis wiimaks üle kiwiaia karjamaale ning jäi seal ühel kingul, kust wabalt talu õue wõis näha, kutispuupõõsa alla küllitama. Käes oli tal weel salgake lihawat odraorast ja mõned pikad haljad rukkikõrred Kuru nurmelt.

Talu õues oldi sebiwalt liikmel: perenaine tuli toast leiwakotiga, tütar aidast piimalähkriga, poeg nooruke rehealt heinakessiga. Kõik paigutati piimaankrutega koormatud wankrile, mis raudja ruuna taga wäratil peatas. Sättimisega oldi tegemist, sest peale wõikasti ja ankrute täitsid ruumi weel kaks wasikat, kelle pead suurte nõutult liikuwate kõrwadega põhu seest üle tagumise otslaua paistsid. Ja siis ilmus Jaan ise oma weerlewa nutiga, walge rätt kaelas, mustad säärsaapad jalas, linnapiits käes. Ta hüppas hooletult peale, hüüdis üle õla weel ühe käsu, ja wanger weeres sahinal liiwast teed mööda minema.

Wara hommiku on ta linnas ja koorem muutub rahaks. Piim, wõi, wasikad – paari tunniga saab kõik krabisewaks paberiks ja kõlisewaks hõbedaks. Ja see nõidus kordub kolm ja neli korda nädalas. Ning waheajal kaswab kodus leiba omale ja leiba loomale.

Prillup wahtis wankrile järgi, rukkikõrs suus, odraoras pihus. Kõrt näkitses närida, orast niperdas õõruda. Wiimasest said ta näpud märjaks, nii mahlakad olid harjased lehekesed, ja tihke lõhn imbis ninasse. Ta tõusis alles üles, kui wanger kahest wäljawärawast läbi oli ja Kuru Jaani must müts tuhisedes suure tee nõtku kadus.

Paar päewa hiljem sigines Prillupi kitsas ja kõrge kogu piimakambri lahtisele aknale. Õieti mõisteti selle nimega kaht waheukse kaudu ühendatud kambrit: tagumises hapnesid piimad, eelmises tehti wõid. Nüüdki wäntas Kuru perenaine ees wõimasinat, kuna Jaan taga sooja toobrit tühjendas. Plika–ealine tütar uhas piima talle toobiga püttidesse ning tema paigutas need ridamisi awaratele riiulitele, mis nelja korrana seinte külge ehitatud. Reemeti emand ja toobri toojad olid juba läinud.

„Tere lõunat, ja jõudu!”

Jaanil ei ole ruttu sääska wastu teretada. Ta tunneb Prillupi häälest ära, ei pööra seepärast peadki, waid tätsab sellega laudise poole, mõlemad räpased pöidlad nukini piima sees. Alles tagasi hoowates riiwab pole pilguga aknale tekkinud warju.

„Tereks! – Liisu, ulata tühje!”

Tõnu toetab õla keskpuu wastu ja jalutab silma ühe– ja kahekordistel pütiridadel. Ta karwane nägu on kosiwalt naerukil.

„Nät seal – sul jo küll ja küll seda kaubakest!” Ta nuusutab kuuldawalt, nina õieli: „Aisugi nii, et paneb inge kinni.”

„Wõiks enam olla – wõiks palju enam olla.”

„Minek siis nii ea?”

„Kus ta peaseb! Apu piim suweaegu – ja Mäeküla oma liiategi!”

„Wõi selle peale on maiad teised?”

Kuru tõstab nina ja silmi. Esimene punab ja kestab päikese põletusest ja on otsast imeteraw, mõlemad teised sirawad siniselt ja tillukeselt nagu linaõilmed.

„Kas sa’s ei tea weel, et Mäeküla piim kuulus on?”

„Waata!”

„Turul, sa kullake: aiwa Mäeküla ja Mäeküla! – Mäekülalt saab pudru, teistelt apu wett! – Kaupmehed muidugi koa – – Mitte nii täis, Liisu!”

„Wõi meie kihwamehe lehmadel nii ea piim?”

„Lehmadel? – – Eit, kas kuuled – tema arwab, et lehmadel!” Jaan naeratab üle püti wõikambri poole; see naeratus on isewärki hapukas nagu ikka ja wiib sinisilmakesed laias lagedas näos peaaegu kinni. „Nii palju tead sina mehike ka ollendri asjust!”

„Ei noh, piim peab olema paras apu ja mure, eks seda tea isegi,” parandab Prillup, „ja ega lehmad apenda, waid ollender apendab.”

„Seda arwame meiegi.” Jaan wiib püti paigale, äigab särgikäisega triibulist westi ja tuleb nina urgitsedes tagasi. „Aga wõi siis nüüd piim peaasi on, kui seda wa kullakarwa sawikest ei oleks!”

„Noojaa, ärap seegi sul kuulus on?”

„Ega kaewata tohi. Küllap neil linnaski keeled suus on. Saksa teenijail päris kõwa käsk: roosiga wõid – roosiga wõid – naelal olgu Mäeküla roos peal! Sel ei olla peti– ega miski muud wõerast maiku. – Wiiu, kui sa suurest kernust koort waiad – pane õige tähele, kas seal mõni iir sees ei ole, sabaots nagu paistis!”

Ta wajutab pöidlad jälle piima sisse ja pöörab riiulite poole. Tema naiselik–ohtrat istmikku ja lüheldasi reisa katawad ilmatu laiad woldikad püksid. Kodumail kannab Mäeküla „ollender” pastlaid.

„Aga sa ütled wähe olema – ikke weel wähe olema” – Tõnu pilk teeb uue osawõtliku tiiru üle pütiridade ja riiwab ka ukse wahelt paistwaid kooreanumaid – „mis siis muud: las wana muretseb udaraid juure.”

Kuru ei wasta tükil ajal; ta on mõnest seinapoolsest pütist prussakaid leidnud ja õngitseb neid näppudega wälja; paksupiimased surnukehad pillub endamisi siunates auklisele sawipõrandale.

„Las muretseb juure – ea öelda, las muretseb juure, aga wõi lehmi laadalt muidu antakse! Siis osta ise ja too talle kingiks.”

„No oli jo kuulda, et akkab rohkem põllueina pidama ja siis ostab juure.”

„Jaa, kullake, miks mitte, kui aga Kuru Jaani kriidikassast raha antakse!” Hapukas naeratus, mille Jaan üle ukse perenaisele saadab, on seekord ümaram ja paljastab ta walged terwed talupojahambad sinakate huulte wahel.

„Siis wõiks ka uued laudad ja tallid ehitada ja mõisale teine kordki peale teha – miks mitte – miks mitte!”

Jutule tuleb tõke, sest waheseina taga olewas perekorteris puhkeb karjasenaise „wiimane” äkitselt karjuma, kui näpistataks teda tuliste pihtidega, ning warsti huluwad paar eelwiimast ühistundlikult kaasa. Siis lööb weel kiunuw naisehääl nagu pika piitsaga sekka.

Prillup tahaks nüüd wõimasindamist pealt waadata ja Kuru perenaist eriti teretada. Ta astus ümber nurga, et esiruumi teepoolsest aknast wabamalt sisse näha, leiab selle aga kinni olewat – wist tolmu pärast, sest siit on palju möödakäijaid. Õieti wõiks ta juba minnagi – ta on rohu–aia taga saaduweol ja kulutab oma lõunatundi – ei näi aga raatsiwat ning poeb haopinu ja turwariida kõrwalt otsmisele aknale tagasi.

Hulumine ja kilamine sealpool seina hakkab raugema. Tõnu toetab küünarnukkidele ja otsib, mis öelda.

„Aga kui sul teinekord sooja ajaga – ta on jo jumala–mage ja kuiwal – kui sul neist roosiga naeltest, sest kullakarwa sawist” – nimetus näikse Tõnule meeldiwat – „kui sul mõni neljakandiline nael juhtub järele jääma, mis sa siis teed?”

„Matan surnu maha.”

„Matad surnu – – ?”

„Nojaa, matan maha – mis surnuga siis muud!”

Tütar siin ja ema seal hakkawad naerma. Wiimane ilmub läwele.

„Ää kuulagi – see on nihuke piimamehekeel. Nad potsiwad witsikutesse, mis järele jääb, ja müüwad köögiwõi pähe odawamalt ära.”

„Ah soo, ah soo –” nüüd on naerukord Prillupi käes – „lauawõi on siis niikaua lauawõi, kui ta lauawõi kastis seisab; matad aga witsikusse, siis on käuhti köögiwõi – –”

Ja Tõnu kitsad terawad õlad wõbisewad, ta karwane suu on pärani lahti; Kuru omad ei mäleta, kas nad teda kunagi nii lõbusalt on kuulnud naerwat.

„No aga – wõi seda siis nüüd igaühele tihti juhtub,” kuulukse seepeale Jaani pomisewat, kes sooja piima püttidest esimesi kärbseid püüab, „surnumatjad on ikke need, kes elusat surma eest ei oska oida, nagu wa” – ning Kuru loeb ümbrusest mõned säärased ette, kelle hulgas aga Mäeküla ollender mitte ei ole.

Prillup wabaneb naeruhoost, ta hääl on natuke närtsind, kui ta kohendawa waheaja pärast jätkab:

„No, aga need kolmepäewased wasikad, mis sa sinna wead – märjad teised wist weel – – ega sul nende tühjade wahelt wist suuremat saagist ole.”

„Miks?”

„No, eks lihunik näe –”

„Mis ta näeb? Ega wasikale otsaette ole kirjutatud, kas ta kolm wõi kuus päewa wana on.”

„No, eks ta katsu käega.”

„Katsugu, ega ta päiwi ikke kätte soa! Tee peal ees teised, kõrtsi juures kauplewad, enamiste nokastand – kui sul aga enesel suu peas on! Tee– ja soaparaha tuleb ikke – wõiwärwi wõib koa weel juure arwata.”

„No, seda kulub wõimeistril wist õige pailu?” Tõnu pöörab wiisaka muigega perenaise poole, kes weel piitade wahel seisab.

„Talwel, mitte suwel; olla juba liig kollase wõi põlgajaidki ostjate ulgas!”

Nüüd tekkib wäike talituslik sekeldus piimamehe–perekonnas, mis nad kõik wõitehasesse wiib, ning wõõras läheb selle aja sees oma teed.

Kui Kuru Jaan märkab, et wari aknalt kadunud, wõtab ta pikawarrega lusika ja teeb ees koore ja wõi ning taga piimade peale kolm pühalikku risti:

„Mine tea kellegi silma – – oleks sedagi akent õige kinni hoida – –”

Aga Kruusimäe kandimehe jalges on midagi, mis neid salawäega mõisa piimarentniku poole weab.

Kui ta lähemal pühapäewal kirikust tuleb ja Kuru wärawast mööda on minemas, ei kõhele ta kaua, waid astub sisse. Ta on natuke saanud, ja sel elawusel kahaneb see, mis teda ja teisi temataolisi juba aastaid Kuru kantnikust lahutab, üsna tühiseks asjaks. Ta teab ju ka, mis kõnelda, et Jaanile sallitawaks külaliseks olla – seda teawad nad wallas kõik, iseäranis aga Kruusimäel.

Kuru rahwas on lõunalauas. Isa ja ema istuwad, poeg ja tütar seisawad. Isa jutt emale on pooleli, ja et külaline keegi Kruusimaelt, siis wõtab ema kui kuulaja ta teretuse wastu, kuna isa kui kõneleja sõna peatamata jätkab:

„Kulla mees, sa pea ikke koa natuke aru, mis sa suust wälja ajad – tee ikke koa silmaluugid lahti, kelle ees sa seisad! Kes teise sant on, ei sel maksa pugu püsti ja jalgu arki ajada! Mis siis wiga, kui juba iga künanärija sulle ninasse wõib karata! Sul wõib kümme korda õigus olla, aga jumal on sulle suu pähe loonud ja mitte lõuad!

Jaa, mina olin ükskord koa sitasööja – see on õige, ega ma seda ei salga – aga mitte see ei loe, mis oli, waid mis on! Sina aga, kallis tõend, oled omaga nii kaugel, et sul toataga enam ei maksa käiagi – wiia pole sul sinna ometi midagi!”

Esite turtsub tütar, siis turtsub poeg, perenaine aga jääb tõsiseks. Tema piherikus nõos, millel endisest jumest weel mõni laik sügisest puna püsib, liigub ainult üks kurruke kulmude wahel, kuna ta silm lusika pealt wähe ukse poole pöördub. Prillup aga ütleb:

„Nät seal! Mihukesele molkusele sa nii andsid?”

Kuru peremees sööb üürikese aega, jutustab naisele riiu lõpu hapukal naeratusel ära ning kohmab alles siis külamehele üle õla molkuse nime teatada, kes seekord mitte mõni Kruusimäe kantnik wõi pops ei ole, waid wallakese päris külast üks kohapidaja, ja mitte kõige armetum teiste seast. Seda kuuldes tõmmutab Prillup õlgu ja ta põsekarwades laguneb poolpeitunud helk laiali.

„Jaah, eks sina mees ole soand omale sammalt kaswatada, – sulle oli see nõnna antud, – kuhu see kullakarwa sawi ja see lumekarwa pudru siis ikke jääb!”

Jaan sööb jälle. Laual on herneleem ja sealiha. Ta lõikab wedrupeanoaga walget, ölliwat pekki ja lükkab lahakad noa ja pöidla wahel suhu, mille ümbrus juba laialt läigib. Külalise tulekust saadik näib liha talle iseäranis maitsewat, sest tema mätsutamine on märksa wägewnenud ja näoilme palju magusamaks muutunud. Ning higipiisad ta wäiklasel rahaümargusel pealagedikul naeratlewad.

„Oo, mis on” – ise närides – „ja jumal ise teab, mis ta kellegile ise jagab – – aga ega ma seda, mis minule osaks on ustud, ise küll ää ei söö” – pool ohkamisi – „eks lapsed ükskord leia – –”

„Astu ligemale, Tõnu, ja toeta järile,” tähendab perenaise kõlatu hääl wahele.

Kuru waatab, lõug hiilgel, esimest korda täie näoga külalise poole ümber.

„No, mis ta’s sinna istub – asu parem juba mesti ja tee suu seks! – Poiss, kui su kõht täis on, siis pane käed risti ja tee et nurka saad – – söömalaud ei ole aigutada ega maigutada! – No, Tõnu – ehk katsud ja lepid, mis laualt leiad.”

„Küll ma juba lepiks, ega meie Kruusimäel seda–aega enam mälesta, mis asi liha on, ea weel kui keegi silgusabast kinni soab, aga näe – ole terwe pakkumast – näe – mul jo kolm last kodu, kes saia ootawad –”

„Kolm? Kes see kolmas sul on?” naeratab perenaine.

„Eks see kõige suurem ikke! Mõista teist naiseks weel pidadagi, peab enne weel arjuma. Ega ta küll aastate poolest – aga nii oma olemisega – –”

„Ei sa ole temaga siis hästi rahul wõi?”

„Ei noh, rahul olen küll, perenaine, rahul olen küll – ega ta mul kedagi paha tee, muudku et wahel ei oska teist lahus oida oma kahest, – ja teinekord – nad seal metsa pool on jo kõik wähe teist tõugu inimesed, üks nii, teine naa – teinekord näed, et sa tast hästi aru ei soa wõi kuda tuleks öelda – aga rahul – –”

„Astu aga ligemale – ega sul rohkem täita ole kui üks koht,” otsustab majaisand, ja Tõnu ei punni kauemine wastu. „Kust sa õieti tuled? Kaude kirikust wõi? Käite jo muidu Mädakaelast paljajalu läbi.”

„Kirikust neh,” Prillup kohendab end Willu toodud toolile. „Wa Trummi–Joap wõttis tahteri eest wankriotsale – ega sul siis ole teistkord jalgu lahti kiskuda.”

„Käid aiwa üksi kirikus?”

„Ja noh – egas teised kaks tahaks maha jääda, kui Mari läheb – jumal oidku! – – Aga näe, ühel põle uut rätti, teisel põle uut mütsi – – soa jo kõigega nii nagu imustaksid teised.”

Süüakse mõni aeg waikides. Leemelurinast käib Kuru Jaani matsutamine üle. Wiina lõhna on taoti tunda. Liisu paneb tähele, et Prillup wõtmisega hästi hakkama ei saa. Ta näpud wärisewad, silm ei pea paika ja põsenukkidel heitleb puna. Liisu waate muljel wahib ta korraks suurelt üle laua tütarlapse otsa, ja wiimane ei tea, kas see pilk karistaw oli wõi kartlik.

Liisu lõpetab käsi risti pannes ja kaob wennaga toast. Ust kinni pannes riiwab ta silm külalist seljatagant. Ta meelest on, kui oleksid Prillupi juuksedki rahutud.

Aga Prillup algab äkki üsna rahulikult:

„Jaah, eks selle ilmaliku waraga ole ikke küll. Ütleme, nagu sellegi maja leiwawanem. Eks ole soand tihtigi iseeneses mõelda, et kuhu see mees küll wiimaks oma raha mahutab, kui ta teist niikaua weel peaks rahklema!”

„Teist niikaua?” Jaan naeratas hapukalt. „Ega ma põrund ole! Ega ma põrund ole, kulla mees! Pool ööd kägaras ankrute wahel koogutada, teine pool kõwerras kõrtsipinkidel konutada, aastast aastani nagu igaweses killawooris – neetu, wennike! Ma tahaks käsi koa natuke puusa panna ja kord peremeest mängida: las palgalised tukerdawad. Aasta wõi paar weel – mitte enam – siis tahan jalga oma mullapinnale toetada, siis –”

„Wõta ometi liha, Prillup, miks sa nii närweldi nokitsed,” manitseb perenaine.

Aga Prillup ei kuule teda, ta kuuleb ainult tulewast peremeest, kes tahab käed puusa panna ja jalga oma pinnale toetada.

„Ääp siis mõne sajatiinuse sealtpoolt jõge ära nopid – meie omadest pole jo ühestki asja? Ise wahib waagnasse ja sipsib lusikaga, kui tõrguksid herned sisse minemast.

Jaan ei wasta kohe, ta silmitseb mõtlikult wäikest leemeloiku enda ees; siis tõstab nina ja weeretab pead ja tilgutab peene alandliku naeru wahelt:

„Ega tea, ehk akkab ammas kahegi siukese peale – ehk akkab wiimati – mine tea nüüd nii kriipsu pealt – ehk akkab mõne mõisakese – mõne karjamõisakesegi peale!”

Ja Jaani mõlemad linaõilmed sinawad külalisele korraks silma.

Selle lusikas peatab awanenud suu ees, ja kulub nõksak aega, enne kui sealt weidi sumbunud „nät seal!” wälja saab.

Kuid sellele järgneb seda hoogsam: „Nojaa – nojaa – – kus ta jääb – kus ta, kullake, jääb!” Ja kui ta lusika tühjendanud, wapustab Prillupi kitsast rinda ja terawaid õlgu suur rõõmus naerupodin. Ta waatab ühe pealt teise peale, ja kõik ta karwatihnik põskis naerab kadestamata soowimust.

Siitsamast saab ta kõhtki täis. Perenaine, kelle wäike sõrm leiwaraasukestega mängis, tõstab pilku ja katsub weelgi sundimisega õnne, ent Tõnu paneb lusika maha, wajutab oma noa liikmesse ja taganeb tooliga lauast, kui ta mõlemil kätt on surunud. Näpud äigab Wene saabaste ludussewarisenud säärte külge ära.

„Sul ehk oli wiimate asjagi, Prillup?” küsitakse pererahwa poolt.

„Asja? Ah soo, pidin praegu unustama! – Mõtlen wa Tiitsu Mihkliga homme õhta silguranda sörkida – ka natike wärsket jaanipäewal – – ehk wõiksime sullegi kui soowid –”

Kuid Kuru on linnast hiljuti toonud; ta toob oma kalad ikka linnast.

„Noja, noja – – Wärawas torkas äkki meele: astud õige sisse ja kuulad – – Ega sest kedagi ole – –”

Wäline ilm wihtles päikeseleilis, karjamaa sawikingud helendasid kõrbewast murukirmest läbi, ja Prillup kõndis tüki teed peaaegu kinniste silmadega. Ta jalg oli kerge, niuded nõtked ning peagi otsas jälle õre ja lahe. Nõnda jõudis sepapajast, mõisast, aidasarapikust mööda, ilma et tähelegi pani, millal. Aga kui ta Kruusimäe wainuwärawale lähenes ja kolme üksiku kaharmänna kohal seisis, mille warjud kumawal liiwaseljakul nagu kolm kätt haruliaetud sõrmedega tema poole kaapasid, siis tikkus talle korraga närwetus peale. Ta istus tee ääre suurele põllukiwile, wõttis pea käte wahele ja ägas tasakeste.

Kuues peatükk

Jaanipäewa hommik waatab juba kõrgelt Prillupi kuuma kambri, leiab aga noorpaari ikka weel woodist. Ta ei imetle, sest öökeselt kuulis, nad olla lastega wainul olnud, kuni tõrwatünni wiimased riismed tumepunasteks pebredeks kõdunenud. Ta ei imetle, waid mühatab ja tõuseb kõrgemale.

Magab ainult Tõnu, noorik on ärkwil. Noorik toetab küünarnükki põhupadjale, põske rusika najale ja waatleb kuidas Tõnu magab. Tõnu magab seliti, käed kõhu peal, koon kõrgel, nina püsti ja suu lahti. Rind on tal laialt paljas, käised tagasilükatud, waip madalale tõrjutud. Mis tema ihust nähtawal, see on karwane, klutiselt karwane – rind, kael, lõug ja põsed, käewarred ja käed. See rõhmane karwakate, pehme ja läikiw, nahka mõõda roomaw ja pugew, ainult käte peal õredam, ei pikene ega tihene ka suurt, kui ta laiguliseks habemeks ja tükeldanud juukseks saab. Habe lõpeb alles palekontide ümber, juuks algab juba puhk maad pealpool kulme. Ninastki kaswawad tutikesed wälja ja üksikud uidud kõrwadest.

Noorikut hukutab Tõnu loomulik kasuk. Ta pilk uidab tema rinda mööda üles ja alla, peatab käewartel ja silmnäol, ja uidab jälle rinda mööda üles ja alla. Ja siis kerkib ta waba käsi peitlikult ja lihkub paar korda selle põuetihnu ladwikust üle, hellalt ja wargsi, nagu kartlik lapsuke koera silitab. Ja kuna ta rahuldatud käe tagasi tõmmab ja toas waatleb, kargab tal naerusäde silmist, sest üks kooliraamatu pilt tuli talle meele, ja ta huultel kurrutab sosinal sõnake „orangutaja”.

Ning äkki tikub talle himu peale, kirgline himu, wastuseismata himu: põlema pista seda pehmet, läikiwat padrikut Tõnu rinnal ja waadata, kuidas ta lahinal läheb nagu kulu! Tikutopp piibu ja tubakakotiga on Tõnul alati peatsis. – Nooriku käsi sirgub ja ulatab, ta silm kiiskab. Mari ajab nalja nii kaugele, et ta tiku põlema tõmmab ja ainult weel ootab, kuni wääwlit sulataw leegike suureneb.

Seal aga liigutab magaja, maigutab suud ja ärkab. „Mis on – mis on?” ümiseb ta tosuselt ja äigab käeseljaga higist otsaest. Tema ligistikku seiswad pruunpunased silmad kobawad segaselt otsida, ja Mari meelest on kui oleksid koopad, mille põhjast nad wilguwad, wiimasel ajal suurelt süwenenud.

„Ma tahtsin sulle tuld otsa panna”, wastab noorik.

„Mulle tuld – – soo – – miks siis?” Tõnu pilk on naise käe leidnud, mille näppude wahel tikk weel põleb.

„Sa oled nii karwane.”

Tõnu aigutab. „Kas sa seda siis alles täna näed?”

„Ja.”

„No kus su silmad siis enne olid?”

„Ei tea.”

Tõnu aigutab jälle. „Pane aga siis tuli otsa!”

„Nüüd ma enam ei taha.” Ja Mari wiskab tiku üle otslaua.

„Ja, ma olen karwane – pealaest warbaotsteni ja igast küllest ja kandist. Ema õnnis ütles ikke: Tõnu, sinust soab rikas mees! Meie suguseltsis põle ükski karwane, sellepärast oleme kõik waesed, aga sinust saab rikas mees.”

„Aga ei saand.”

Prillup on käed pea alla pannud ja naeruse waate lakke liitnud. Karwad ta suu ümber wirdawad jutuhimuliselt ja häälel on unistaw pehme kõla.

„Ei ole tänini saand. – – See oli ema jutt – isal jälle olid teised jutud. Isa ütles: Naiste möga! Kust sulle muidu antakse, ja kellelt sa wõtma lähed! Meie põle mehed, kes wõtma lähwad – ei old minu isa, ei ole mina, ei ole sina, poiss, – meil põle seda sees, mis wõtab. Wõtakski wahel, kui just nina ees on, aga kui akkad wõtma – juba näed, et teine ära wõt, muudku pühi suu puhtaks! Parem juba ää imusta ega mõtlegi, waid õhta tõmma wäsind keha maha ja ole julge, et pää ommiku jälle tõuseb ja et ta siis wiimast korda on tõust, kui sa üks ommik enam näppu ega warwast ei liiguta. Silk ja leib, piibutäis tubakat ja suutäis wiina – see on Prillupitel ikke old ja sellest ei jää sinagi ilma.”

„Mis ema selle peale ütles?”

„No, ega ema oma usust jät. Kui ikke poiss karwane on ja jumalat palub, ei siis olla midagi wõimata – – muudku nugrilt käskis jumalat paluda, kes jo karwad on and.”

„Mis siis isa wastas?”

„Ei noh, isal põld jumala wasta kedagi, ega ta pagan old. Aga ükskord pahandas siiski – wist oli teine ühe suutäie asemel kaks soand: tulid just kirikust – pahandas jah, et kust siis sina tead, kumba rikkuse parast peab paluma, kas jumalat wõi kuradit? Näe kurat just olla karwane, jumal mitte – karwasest jumalast ei olema keegi midagi kuuld! – Mulle aga ütles üsna wihaselt: Parem ää palu kumbagi, ega sest kedagi wälja tule, silku ja leiba soad muidugi!”

Prillup naeratab, ta pilk püsib laes. „See wanamees oli mõnikord weider.”

„Kumba sa siis uskuma jäid, isa wõi ema?”

„Ah mina? Ma jäin wiimati mõlemaid uskuma.”

„Kudas nii, mõlemaid?” Noorik hüpitab tikutoppi.

„No waata, Mann – eks ole soand wahel ikka koa mõelda, iseäranis nooremast peast, et tõmmad õige rihma wööle ja lükkad mütsi teise kõrwa peale ja lähed ja otsid miski muud, et kui teised leidsid, ehk leiad sinagi, ja kui õnn ea, ehk oskab kobedamgi noos kuskilt pihku, sest ega sullegi nina asemel sarw näkku ja silmade asemel tammetõrud pähe ole pistetud, küll sa koa ikke natike haistad ja selitad, ja mis su käed kohe ei oska, eks nad seda wõi õppida, liiguwad jo liikmetes, ega nad ühest tükist ole, ja et sa siit kruusirühast ja rabaaugust kord wälja soaksid! Näe nagu Wuti Mihkliga sealt tagant soo äärest. Mõistis teine natuke puutööd – mis ta’nd suurt mõistis, ise niisama akkas, niipailu mõistaks mina ja iga teinegi aga näe, pistab ükspää kerwe wöö wahele ja läheb! Seda minust ei soa. Ma mõtlen küll, aga ei lähe. Läweni saan, aga mitte üle. Justku oiaks keegi sabast kinni.”

„Mis sest Mihklist siis sai?”

„Noo, mis Mihklil wiga! Juba kolm maja teisel Kassisabas, üks poega. Koland esite mõisates ehitusetööd teha, pärast linnas, siis akand podretsikuks – wõta kinni, kuda see tal nii sobis – ja nüüd ehitab teistele majasi, ja teiste omadest jääb ikke niipailu palka ja laudu üle, et Mihklike mõne aja parast jälle omale wõib ehitada.”

„Nõnna on küll odaw ehitada.”

„Seda ma arwan!” naerab Prillup podinal. „Ja ärra peale kauba: waatab käed taskus pealt, kudas palgalised tööd teewad. – Aga wõi see siis ainus on, keda ma tean. Ühe Mardist poisiga teenisime all külas üleaedseid, ennegu isa suri. Häh, kurat – see läheb mul igawaks! sülitab teine üks õhta. Parem lähen warastan mõne obuse wõi otsin mõne naisekribu, kel natuke sukasääres on. Ja jüripää panebki õlmad wöö wahele. Ma küll ei tea mitu oost ta warastas, enne kui kuskilt sukasääre otsast naisekribu leidis, aga seesama Mart peab ammust aega Paldeskis trahteri ja ea wats ripub teisel ees, aga näe, Tõnu kükitas isa asemele Prillupile, ja siin kükitab praegugi. Tõnu wõtab oogu, aga ega ta sellepärast üppa.”

„Sinu nina wõtab ka hoogu, nagu tahaks taewa poole hüpata, aga warsti wajub moka peale nössi.” Ja noorik silub tikutopiga Tõnu nina mööda alla.

„Soaks jo siitki wälja, ega keegi keela” – kõneleja oma jutuhoos ei saa puutumisest teadlikukski – „ehk jälle wõiks jo siitki kedagi peale akata (mõisapäewadega soaks juba aegu, ja mõni raha nüid, mis ta palgatöö eest maksab) – kui aga seda akkajat ja wõtjat rohkem weres oleks. Nagu wa Simu–Jüri Joagul sealpool jõge. Oli teine Tapul kandimees nagu minagi siin. Oasta kahe– kolmeteistkümne eest wõtab kätte ja kukub õunte ja marjadega angeldama – esite üsna wäikeselt: müib neid pühapäiwiti kirikuplatsil ja mõni pää linnaturul, niipailu kui ühest mõisa–aiast saab. Aga siis rendib kaks ja kolm ja mitu aeda ja akkab Peterburi wedama, ja pärast ostab weel kardulid ja mune üles, ja kõik ikke Peterburi, ja nüüd on wanamel ilus ostetud koht raudtee ääres ja angeldab seal edasi, et lase aga käia!”

„Ega sa kade ole?”

Mari on nüüd tubakakoti mängukanniks wõtnud ja liputab seda paelapidi näpu otsas.

„Mis seal kade olla wõi – eks see ole aga nii reakida. Sa küsid, kas ma isa wõi ema usun. Ma usun isa, et ega minust ikke minejat ega wõtjat soa, aga näe emal wõib koa õigus olla – wõib jo midagi ise tulla, kui see nii on antud –”

„Ah nii suhu lennata?”

„Minupärast suhugi lennata wõi kuda, aga ikke nii, et näe, siin ma olen, nüid wõid mind wõtta, sest sulle mind saadeti. Ei pruugi nii pilwist kukkuda nagu kargu–rättsepale kirikuwallas, et kohus otsib taga, et miks sa oma kolme tuhande järele ei tule, mis sulle üks tundmata sugulane Krimmis wõi Kapkaasis on pärandand, – wõib jo ka teistmoodi tulla, nii et aknast enne näed ja uksest ilusti sisse lased – –”

„Aga ema käskis sind jumalat paluda – kas sa’s oled palund?”

Prillupi suu jääb lahti, ta rusked silmad lahkuwad laest, wõõritawad korraks kõikuwat tubakakotti waadata ja hölbiwad siis laugude ja ripsmete alla. Alles üürikese aja pärast kohmab wasta:

„Eks kirikus ole soand käia – ja mõnikord palwemajaski –“

„Jaa – kirikus ja palwemajas käib igaüks!”

„No, wõi mul siis oli midagi otsekohe imustada wõi igatseda –“

„Siis uskusid senni isa ja alles wiimasel aja akkasid ema uskuma?”

Tõnu nihutab õlgu, mühkab paar korda ja pilutab otsiwalt jälle suitsenud lae poole, ennekui wäike lõuanõksak leidu kuulutab; ta wastab wõidukalt:

„Sa oled koa ikke rumal! – No kas siis Kuru Joan aiwa põlwili jumalat palus kõik need aastat enne seda, kui talle Mäeküla piimad anti! Jaa – wilista! Joan akkas söögilauas olles käsi risti panema, kui juba kaukas warju oli, ja kui seda warju enam oli, siis akkas lugijaid kutsuma. Aga näe piimad, need tulid ise – need tulid tal potsti uksest sisse. Muudku ükspää kunturi – piimad on jüripäewast soada – kas tahad wõtta – elad mõisale kõige ligemal –”

„Miks siis teine ära andis?”

„Oli naabrimõisa piimarentnik ja wõttis suurema koha rõõsapiimaga teiseks. – – Noh ja Joan – ega tea, kas tal omal sadat rublagi oli – wõis ehk koa olla ja pidigi olema, tal jo kõige parem kuuendik käes – – aga sugulastelt, oma ja naise sugulastelt kerjati ja korjati kokku, mis akkamiseks waja läks – koutsjoniks ja riistadeks ja wankriks – ja ennäe nalja: ükspää on Kuru Joan piimamees nagu teisedki piima – – ei noh – weike waks oli ikke wahet esiotsa – ma mäletan kõik nii selgeste, nagu oleks eile old.”

Tunnub, et jutustaja alles nüüd õige soone on tabanud. Kuid weel magusam oleks piibuse suuga westa. Ta ulatab peatsi, aga piipu seal ei ole. Piip ripub Mari suus, kolust paistab wärske tubakas ja praegu tõmmatakse tikust tuld.

„Nät seal! No mis sa oma keelest akkad wihaks tegema!”

„Katsun kuda on. Warsti wõid omale soada.”

Noorik popsib tõsiselt ja mõtlikult. Piip weab teise suunurga pisut alla, sest käed on istujal põlwe ümber, iga tõmme wõtab tal lohud põskisse ning paari puhke takka õnnestab taas mõni siniseks rõngakeseks tõusma, kuna popsud huultelt weidi klõksuwa heliga lahkuwad.

Aga Tõnul ei ole meelt naeruka nähtuse tarwis. Ta jätab käe piipu ootama ja paneb suu jälle wilama. Tema, kes muidu päewas kümne lausega läbi saab, kõneleb korraga nii, et suunurkesse walget tekib. Ja kui talle piip antud, ei eksita teda poolegi, et see juba mõningase nutsiku pärast kustub.

„Eks tema töger akka esiti pastaldega turul käima. Teised waatawad, waatawad – kust siis niuke pätajalg wälja on tuld – äbiks meie ametile ja seisusele kogu linna ees! – Ega muud – peetakse salaja nõu kokku – – Koikna piimamees reakind pärast kõrtsis Kulbi Madisele, siis kuulsime kõik – – peawad jah nõu kokku, ja ükspää turul, kesk parajat müüma–aega ilmub saatkond Joani pale ette, wanad soapad käes – ilusti ära parandud, rauadki kontsadel all. – Wäga wiisakalt ja aupaklikult – kumardawadki – et meie kuulsime, et aulikul ammetwennal on täna sündimisepää, et palume siis meiegi poolt weikest kinki wasta wõtta. – – Jaanike soa weel määgi öelda, kui juba wankri–otsel istub: pastlad nabitakse maha ja soapad jalga! Rahwast muidugi ümberringi – kurinahk seda naeru ja menu! –

„No ega ta’nd kinki omaks jät, wisand pärast turu ühele wankrisse. Aga näe, järgmine kord – juba Joanil soapad! Kalawinskid küll on, aga tökatiga mustaks wõitud säärte suuni. Päris mustad soapad tulid hiljem –

„Aga wõi ta’s saabastega üksi peeneks piimameheks oli tehtud! Weel leiti wiga esiotsa. Teinepää jälle: kaks meest lööwad sõbralikult külge, teine teise käe alt – lähme, meie maksame! Joan mõtleb, et raaduse taha kõrtsi. Aga kõrtsi kõrwas on sirusnik – nemad sinna, ja Joanil juuksed lühemaks! –

„No, aga oli esialgu, mis oli, ega kulund kaht oastatki, kui juba Joani nina akkas kerkima ja pea wäntama. Kordkorralt ikke paremine. Meie siis põld warsti enam mehed, waid meeste nahad, aina sandid, ja kerjused, ja kraed. Ja neid akkas Joan ühtelugu rohkem leidma, wiimaks ei jäändki pea muid inimesi enam walda – ei meile ega mõjale ümberringi. Kõrtsid linnatee ääres ei kuule sest soati enam teist juttu kui seda, et Kuru Joanil raha on –„

„Mul on raha ja!” osatab Mari laulwa häälega.

„Noja, noja – oled sinagi juba kuuld – eks nad augu ta selja taga –”

„Jaah, ega ma ise jõua ää süia – eks lapsed leia!” ütleb noorik Jaani toonil peaweeretusega.

„Sul aga omalgi meelespidamist, hähä,” ning Prillup kaapab naist õlast, – „ja kui peeneste ei mõista teine juttu ikke sellesama asja peale wedada, ikke sellesama asja peale – – sa wõid sitasitikast peale akata, wõi kirikukukest, wõi äkkepulgast – wiimaks oled ikke ninapidi Kuru kukru juures, ja kui sa nii mõistlik oled, et ise sinna tüirid, siis unustab üsna ää, kes sa wäetike oled, ja teinekord teeb sulle eadki.”

Prillub lükkab külma piibu teise suunurka, ta pahema silma äärest wudiseb sala, waiba alt wälja paistwad warbad on apsakad, ja kui ta wiimaks jätkab, kuulukse sõnad tal rinnust tulewat.

„Aga ütleme: eks tal ole õigus. Ega ta muidu reagi, tal on asja. Ja kui kellegil asja on – mine tee talle kedagi. Pane kana suu kinni, kui on munend ja kõketab. Mis sest, et rott oma augus kassi naerab – rott on rott ja kass on kass – kassi kõht täis, roti kõht tühi. Akka kassiks, kui rott ei taha olla, aga niikaua naerad kassi kadeduse pärast, kui ise weel kass ei ole, ja kass keksib sulle kiuste ette, kui su kadedust näeb. Eks nad tahaks siin kõik Kuru Joanid olla ja kõrtsis ja kiriku ees sedasamati kõketada, aga nüüd pea molu ja Joani ees tõmma kukal looka! – Näe, kõrtsmikudki maantee ääres kirikust linna: ega nad tast suuremat soa – ei joo teine kedagi – pudel mõdu wõi langast, see on kõik – põle piibumeeski, käib teed nagu naine – aga näe, kui ikke sisse astub – Mäeküla ees ja Mäeküla taga! Unustatud kõik pastlad ja pikad popsijuuksed – –”

Mari on waheaegu waiba pealt kärbseid püüdnud, neid pahemasse pihku wangi korjates; kui ta nüüd pead pöörab, tabab ta waiki jäänud kõneleja ruskawad silmad peaaegu piina–ilmel enda kullest. Ta laseb wangid lahti ja lõpetab püügi.

„No, ja siis?”

Tõnu et jätka kohe. Ta sügab piibuwarre otsaga oma karwast põske siit ja sealt, wiskab siis piibu kolksti peatsi tagasi ja neelab korra kõrgele winnawa kõrisõlmega. Ja nüüd kuuldub ta häälgi karwasena ja sõna on tõugatud, kuigi lause ükskõikse rahuga teele saadetakse.

„Ega muud suuremat ühti – Kuru Joan ostab warsti mõisa –”

„No noh!”

„Kuru Joan oli üheksa oastat piimamees ja akkab nüüd mõisnikuks. Kuru Joan akkas pastaldega turul käima ja tõmmab nüid wikssaapad jalga ja sõidab tõllas–”

„Kiitleb niisama.”

„Kiitleb mis kiitleb. Eks teine kiitleks koa, kui kiidelda oleks –”

„Ehk ei oska oma raha lugeda!”

„Küll ta raha oskab lugeda – kirja küll ei oska ja raamatut weerib nagu laps, aga küll ta raha oskab lugeda! Ja ääp mõisaid on mitmesuuruseid ja mitmesuguseid. Ega ta Kaiknat lähe tahtma ega Tappu ega Särgweret; Mäekülagi wõib ehk weel wanamehele jätta ja Widuste Kaikna piimamehele, kes pool aega rohkem linnawahet on trööganud. Aga Laiksalu ja Mudriku – eks need ole koa mõisad, ja weelgi teisi on siin– ja sealpool linna, meie moal ja Riiamoal ja Wenemoal – – – Mis sa naerad?”

„Ma naeran, kuda Kuru Jaan tõllas sõidab: oh see waene pea siis!”

„Ära sa tema pea eest muretse, ei sel ole wiga kedagi, – woata parem, et sa tulew wõi ületulew sui ta tõllarataste alla ei jää!” Prillupil on käed risti pea all, ta kõpsutab warbaid wastu otslauda.

„Wõib jo ka olla, et ta mõisa ei osta, tea teine isegi weel kindlaste, ehk akkab kobar häid talukohte kuskilt silma, siis wõtab need, ja mõis sedawiisi koa käes. Aga ütleme, et ta suuga weelgi enam jõuab ja kukkur paillalt kahe ehk minupärast kas wõi üheainsa suure koha ostuks sõna kuulab – kullake, kas sestki põle tasu küll üheksa– wõi kümneoastase weowaewa eest, eks ta wõi ärrad mängida ja naist lasta prouad mängida, ja eks siis kogu waewata juure, mis tõllaks ehk weel puudu oli! – – Aga sa ütled, et kiitleb – kust sa tead, et kiitleb? Mina ütlen, et ei kiitle – ta ütles mulle omale suu sisse – alles paari päewa eest ütles suu sisse – naise kuuldes ütles – ja inimese silmast on juba näha ja ealest kuulda, – ja siis reakis koa wanasaks ise – tead sel korral – ütles jah, et see piimakamber, see on jo raha–ait, ja et Joan – –”

Aga korraga pole kõnelejal enam kuulajat. Noorik wahib äkki akna poole: õues sagawad Anni ja Juku särgiwääl ringi joosta, klähwiw koer sabas – nad on põhust kõik juba wäljas! Wäike wibaw wõiks üle wäsimata jutuwesija, ja Marigi on sängist ning lähemal pilgul kambrist, ja kui Prillupi isa wiimaks wäliste häälte kutsel silmad wastas olewa aknakese kaudu õue pöörab, näeb ta kolme särgilist kaewukünal üksteisega kibedas weewõitluses ning keksiwat koeraklutti ahastuses, kellele kolmest parteist oma abi anda.

Tõnu püsib tüki aega liikumata paigal, ta nägu on üsna tühi ja kõrw kuulatab selle tühjuse täiteks kärblaste suminat. Kärblased sadriwad ta karwasel rinnal, ta karwastel kätel ja jalgadel, ta habemes ja laugudel – Tõnu ei eksita neid. Siis aigutab ta walusalt ja niuksatades nagu kirbune koer ja wiskab koiwad sängist. Ja kui ta neid on katnud, istub akna kõrwale nurka, toetab küünarnukid põlwedele, wõtab pea käte wahele ja muretseb põrandale otseti maha, kuna wäljas wallatult kilgatakse.

Aga korraga on Prillupi meelest, kui seisaks Leenu keset helget, sumisewat ruumi. Ja nagu tuksuks üks sooneke südames teretulemast talle wastu.

Jaa, Leenu – see juba teaks ja teeks, mis tarwis! See oli inimene hinge ja aruga!

Aga wõi teda siis keegi tahtis.

Ja mis ta muidu rühkis wäiksest walgest pimeda ööni, ja mis ta teist sundis rühkima – jumaluke, siin me oleme!

Ning waikne ärdus heitub Tõnu hingele. Seal seisab Leenu – igerik, luine, kuiw kui tael, alati siputawalt liikwel nagu kõwakoorik, ilma et sest jälgi jäi, aga poolehoidja, ligiseisja, silmawaataja, suhukuulaja – – eks ta oleks wõinud kauemine jääda, miks ta maja ja mehe toeta jättis!

Tõsi küll, ta porises palju. Ta torises ja porises hommikust õhtuni igaühe ja kõigiga, kahe– ja neljajalgsete, hingeliste ja hingetutega, ta wõis puunotti ja witsaraagu noomida ja manada kui seisaks teine inimene ta ees, ja wiimastel aastatel näis, kui oleks ta nääpsunäoke käsnaks windunud, millest alatasa sappi tilgub. See tüütas ära, kuigi harjumine panetust tõi, seda enam, et kõik see torin ja porin magusalt sündis, suminal, nagu iseenesest ja endamisi, külgeloodud kombe järgi, otsekui parm ja kärbes muidu ei saa. Ära tüütas siiski, see on tõsi, lapsedki tüütas nii ära, et eemale hoidsid teisest, kui wähegi wõisid, ja Tõnu ise ei teadnud muud nõu kui hambaid kokku pigistada ja waikida nagu ront.

Aga kui nüüd jälle mõelda, et ta mitte paha pärast nii ei olnud, et ta sellega justament head püüdis teha ja omastele kasulik olla, ja kui weel mõelda, et sel targal mooril ehk õigus oli, kes ütles, Leenul olla esimisest sünnitusest, mis nii raske oli ja wanemal pojukesel elu maksis, miski sala wiga sisse jäänud kurjast silmast wõi sõnast raskejalgsuse ajal, siis – siis – –

Ja uus tugew hoog kahju– ja leskusetunnet laieneb Tõnu põuest läbi, turjal istuw üksindus rõhub ta pea weelgi madalamale ja sosistaw suu tunnistab tolmusele põrandale jalge ees, et see, mis Leenuga kääpa alla puges, oma oli – hoolimata kõigest oma oli. – –

Prillup istub weel sealsamas, kui kolm wõitlejat wadinal ja padinal uksest sisse lippawad. Kõigil on hamed märjad, jalad porised, sääri mööda nõrgub weel jaokesi alla. Nad arutawad naerdes ja näseledes suurt sündmust ja selle jälgi eneste wälimusel, kingiwad majaisale kui wõõrikule säärasis asjus ainult wähe tähelepanekut ja lähewad alles lahku, kui Mari seelikut selga heites teisele kahele märku annab, ka endid pisut enam minna katma. Mari ise aga hakkab peeglikese ees kodutehtud pigiharjaga oma wanunud kahujuust sugema.

Midagi on äkki muutunud, tunneb Tõnu akna kõrwal.

Kui nad nii kolmekesi tulid, hullerdades nagu kolm wallatut warssa – nagu sälg kahe warsaga – – midagi pahwatas tuppa ja põue, mis endise ära pühkis.

Nõnda on parem – nõnda on siiski parem – nõnda on, tõtt öelda palju parem! – –

Ja see ei tarwitseks teistpidigi muutuda – ei, mispärast – – kui mitte, siis mitte!

Ja see ei tohikski teistpidi muutuda – – Prillupi silm walgub peasugeja kuju mööda alla ja roomab jälle üles – – ei tohikski – ei tohikski – –

Ta tõuseb korraga üles, läheneb naerukil Leenu asemikule, tahaks midagi öelda, midagi teha, ei taipa aga muud kui torkab teda sõrmega kaelast ning toob keele ja kurgulaega tooni kuuldawale nagu see, millega rõõmus peremees oma nägusat sälgu hellatab.

Seitsmes peatükk

Aga ta tuleb jälle.

Wahk wajub, teine tõuseb.

Mardik, mis saksa suust kandimehele kõrwa lendas ja sealt põue roomas, sureb ja ärkab uueste elusse.

Ta sureb päewal ja ärkab öösi – sureb aga ka öösi ja ärkab päewal.

Ja kui ta taas ärkab, siis on ta elawam kui enne, ja põletik, mis ta olemine sünnitab, sööb hinge edasi ja edasi.

Wahk palawikku wajub, teine tugewam tõuseb.

Tõnu ei tohiks Jaani naerda oskuse pärast, juttu ikka jälle asja peale juhtida, mis südamele armas: ta ise oskab nüüd meisterlikult sedasama. Wahe on ainult selles, et Tõnu asjast, mis tema südamele armas, ühele kõneleb, Jaan aga omast kõigile. Ent seda sagedamine peab see üks Tõnu asja kuulama.

Tõnu puurib, sest et teda puuritakse.

Ta on wisa, sest et teine puurija wisa on.

Kui ta natuke targem oleks! mõtleb ta täna.

Kui ta natuke rumalam oleks! mõtleb ta homme.

Mari aga pole tark ega rumal, ja see on süüdi, et Tõnu puurimine ei edene.

Maril on hea uni. Ta ei saa hommikuti maast üles. Ta aigutab ja ringutab ja siunab suwist ööd.

„Põõnaksid eameelega keskhommikuni, mis?”

„Põõnaks küll!”

„Wõi ehk lõuneni?”

„Wahel põõnaks lõuneni kah.”

„Noh, on jo naisi, kes niikaua magawad kui tahawad.”

Mari haigutab ja ringutab, nii et silmad wesised. „Külap neid on.”

„Ja ega nad seda õigust kõik kätkist leind.”

„Ega wist.”

„Waid üks sai nii, teine teisiti.”

„Nagu ikke.”

„Nii kuda kellegil õnne oli, ja kuda keegi oskas õnne sarwist kinni aarata.”

„Wist küll – ooeeeh!”

„Kuru perenaine wõiks nüidki juba keskhommikuni magada, kui tahaks, ja oasta wõi paari pärast kas wõi õhtani.”

„Kahju küll, et ma Jaani naine ei ole!” naerab Mari, murrab laiskusel selgroo ja hüppab woodist. –

Aga suwine töö on raske.

Mari teeb tujuti tiitselt ja jõudsalt tööd, ent tujuti on lõtw ning loid. Siis wintsleb ja raibleb, silmad kalkwel tüdimuse pärast, ega häbene pikka puhkustki pidamast. Kodunegi talitus jääb tal sagedaste unarile säärase trotsliku tuju pärast.

Sest on Tõnul hea kinni hakata – kord üht, kord teist wiisi.

„Jaa, Mannike, töö on ränk – töö on ränk mõne inimesele! Aga wõi see tema süi on. Ta põle töötegijaks sündind – ei ole kohe sündind ega pandud looja poolt! Ma olen ikke näind ja öeld, et inimesi on kahte seltsi ilmas: ühed on talupojaks loodud, teised saksaks, ja lihast tunned neid ära. Sinul, Mannike, sul on saksa liha luiel.”

„Hea küll, ma panen siis jalad seina peale, muidu teen pattu jumala seaduse wasta.”

„Ei noh, seda wõidki, kui sa aga jumala näppu tähele paned!”

„Küll aga hea näpp, mis mulle weel teist wanameest juhatab!”

Selles, kuida Mann kulme tõstab, on midagi, mis puurimise seks puhuks seisu paneb, nagu oleks riist raua wastu tõuganud. Tõnul sureb sõna suhu ja mõte pähe, ja wahel peab pead pöörma, et silma teise silma piste eest hoida, sest see küünib südameni ja sealt warwasteni.

Ja siis järgnewad nõutusepäewad, ja jälle lootusepäewad, ja waheltsekka päewad, mil Prillup kunturi poole teel on, et saksale oma ei wiia ja kõigele lõppu teha. Aga ta keerab ümber – kord ligemalt, kord kaugemalt, kord otse kunturi ukse eest, ja kui ta teda wäljas näeb, wõimaluse palgel temaga nelja silma all kokku puutuda, siis põikab kõrwale kas wõi wiimsel pilgul. Ta ihkab, et teda kutsutaks, sealtsamast aga kardab kutset ja tunneb tänu, et temaga nii kannatlik öldakse. Ta loodab ja ühtlasi muretseb, et asi ehk juba ununenud. Ja kui juhus nad wiimaks wastamisi wiib, siis ehmatab Tõnu ja ühtaegu laheneb tal rind.

Ta leiab wanaherra Prillupi alt heinasaost ja peatab tuksatades sammu nagu inimene, kes sattus pesas puhkawale karule kogemata peale. Nende waated ristlewad ja pagewad lahku, weidike aega ei tule kummagi suust sõna. Kremer istub poolseljakil sao sisse muljutud urus, müts on tal põlwe otsas, tuul tõstab taoti ta wägewaid kihwe.

„No, Prillup, sa ei näita mulle enam nägugi.”

Tõnu kobab alles nüüd katte peast ja jätab käe, mis seda hoiab, kukalt sügama, nagu tähendada tahtes, et ta juttu lühikeseks peab.

„Ei old ärrale kedagi reakida.”

„Ei sa taha siis holländreks akata?”

„Ah ollendreks? – Tahaks ehk wiimati koa, aga kas ärral sellega siis ikka tõsi taga on?”

„Tohoo ullu!” Herra von Kremer saab pesas püstakamaks. „Kas arwad siis, et ma sinuga aiwa tühja lori ajasin?”

„Ei ma’nd seda koa just ei arwa, ja eks ole soand natike arugi pidada, aga wõi mina siis see olen, kes wiimase sõna ütleb.”

„Kas siis Mari ei taha?”

„Nii ta wist on.”

Saks paneb mütsi pähe ja haarab kepi konksust kinni. Mõlemad wahiwad ühtaegu ringi, kas kedagi ligidal ei ole.

„Mis ta siis kardab? Et jutud tõusewad?”

„Seda koa – seda muidugi koa –”

„Mis siis weel?”

Tõnu tammub. „Mine nüid tea – eks tal ole oma tujud ja tahtmised – ega temast õieti aru soa – –“

Kremeri herra suured silmamunad tihedate puhmaste all tõstawad teri, nende waates on nüüd midagi, mis seal enne ei olnud, ja Tõnu käsi omatehtud jämeda õlgkübaraga wajub kuklast õla ja rinda mööda alla.

„Kuule, Prillup, sa waletad mulle. Ma tean, et Mari nõus on, aga sa ise ei taha –”

„Ärra teawad –?”

„Ja. Ega Mari siig rumal ole. Mari tahaks heameelega elada ja oskaks elada, tal juba niisuke nägu peas, aga wat sina ei raatsi, sa oled kade.”

Prillup waikib lahtise suuga, ta silmad keerlewad otsides ja pahem käsi hõõrub puusa. Ta seisab millegi uue ees.

„Wõib jo olla – wõib jo olla, et ma ise – et ma natike raatsimatagi olen, – aga tema põle poolt sõna öeld, mitte poolt sõna – ei sinna poolegi!”

„Soo, – küll sa aga oled tark!” Kremeri herra tõuseb jalule. „Naine peab seda sulle ütlema, kui näeb, et sa ise südamega wastu punnid – – küll sa aga oled tark!”

Ta pöörab wastasele selja ja teeb minekut, kuigi wiitlemisi. Mõminal saadab üle õla weel tagasi: „Aga eks igaüks tea ise, kudas ta oma asju ajab.” Ja Prillup näeb, et ta kael punab.

Ent mitte ainult kael, Ulrich von Kremeri nägugi punab. Ning silmiski on tal nii palju kuuma puna, et waade warju tunneb. Ja siis on ta meelest, kui torkaks seal sees paar korda, seal, kus see wigane klapp elab. Kuid see ei ole wiha, mis temast läbi lainetab, nagu Prillup arwab, waid ainult tugew hoog rahulolematust iseendaga, mis mõrudaks mõtteks moeneb: Ich hätte mich mit dem Kerl nicht einlaffen sollen!

Seal aga selgub, et herra von Kremeril weel sugugi asja ei ole endale etteheiteid teha. Teda ei lasta minna, talle tullakse järgi, kaup ei ole weel ammugi katki.

„Ärgu ärrad pangu pahaks,” – Prillupil on käsi kübaraga jälle kuklas – „ma tahtsin weel öelda, et ega miski otsust ole tehtud meie poolt, et kogu see wärk on jo alles poolikul, ja ärrad wõiks meile enam aega jätta aru pidada ja läbi reakida –”

Kremeri näost on kõik puna pühitud; kuna ta mütakas kere wiiliti kandimehe poole pöördub, wahetawad ta kihwad ja kulmukarwad paika ning römedal häälel on jälle õlitust.

„Ega ma sulle aega ole keeland, Prillup.”

„Noja, noja – ega ärra ole keeland, ärra on isegi kannatlik old, aga wõi siis teisiti saabki, eks iga asjal ole oma konksud. Oleks ehk kõik juba tahegi” – Prillup kisub suu naljanaeruks wildakule, ta silmadki aitawad wabandust paluda – „kui ärra, nii öelda, noor oleks. Aga et tal üks wana juba kaelas on –”

„Kas ta seda ütles?” Kremeri keha nihkub weel ühe nõksu Tõnu poole ümber.

„Ei noh, kus ta’nd lausa julges öelda, eks saks ole selle eest jälle saks! Aga wõib jo nii arwata ja aimata noorest rõõsast werest, ja ega nihuke siis kohe aru soa, mis sa talle muist asjust seletad, reagi otsekui lapsele – justament kui lapsele –”

„Kui noor ta siis õieti on?”

„Rukki–moarjapäewaks kuulukse kakskümmendüks soama, aga wõi siis aastad kedagi tähendawad, nemad seal laanekõrwes – eks ma tea neid, olin jo Ruisu metsaärral omaaegu poisiks – nemad ei soa täie inimese tolku enne pähe kui kulmud alamale waduwad ja esimised waresejalad silmi ümber sigiwad, aga on ka neid, kes warsa–aruga audagi lähewad –”

„No, siis ma wõin jo kaua oodata!”

„Ei noh, ärra – eks ole jälle mõningaid seas, kes warem walgust wõtawad, kellele wõib tikuga üht ja teist pähe pista, ma tunnen ka nihukesi sealt nurgast, ja ega minu Mari – nagu ärra isegi ütlesid – –“

Kuid Kremer, kes Tõnu kitsikusewadist ilmagi poolt sõna ei usu, lõpetab jutu.

„Jäägu siis nii, ja teine kord tood mulle sõna.”

Ja kuna ta juba kanda pöörab ja keppi tõstab:

„Wõid talle ka öelda, et juttude pärast olgu mureta, kui ta ise suud oskab pidada, ja sina, Prillup, ka.”

Ning lõpuks mõne sammu pealt:

„Ta wõiks jo ka üks õhta ise mulle ütlema tulla.”

Tõnu näeb weel, kuidas ta pahema käega rinda, külge ja selga äigab, nagu ennast puhastades, siis hälbib ta sõudew kogu tõmmult haljasse hiide. – –

Pärast seda päewa hakkas Prillupi Tõnu teisiti töötama: mitte enam kaude ja mõistu, waid lausa ja suisa. Ta ei tükkinud peale, ta ei nõudnud ega nurunud – see tundus talle wäärina, kuigi ta tarwiliku wahwuse wahel kokku oleks saanud – aga ta sitkenes wäsimataks ohwri hukutawat eesmärki ette tuues, seda ikka jälle uute wärwidega waadates ja paremale paistele kihutades, et taas sellesama järjeldusega lõpetada: „Noh, Mann, kuda oleks?” Ja et Mari paraku Mann oli ja et talle see õilmeline eesmärk kaugena ei paistaks, siis lühendas painaja aega mõlemilt palju rahklemist nõudwa piimaäri ja kujutatud lõpusihi wahel. Ehk aitab juba wiiest aastast – kuuest, seitsmest aga julgeste, sest wõi neil siis otsekohe mõisa on tarwis, saab jo wähemasti, et kergemalt, kuigi aeglasemalt wiimati sinnasamasse wälja jõuda. Küll waheldusid Tõnu mõlgutused sest lähemast puhkejaamast kõrwalasjalikult – kord kõneles tawalikust talust, kord weskikohast, kord kohast müüdawa metsaga wõi säärasest awatawa poega – kuid truuks jäi ta sigitawale mullale, nurm ja aas ei kadunud ta kujutustest, siin tahtis ta jalga oma pinnale toetada nagu Kurugi, kelle sõna ta heameelega kordas.

Mari seisis wakka nagu koer, kelle seljast kirpu otsitakse. Ta ep öelnud ei ega öelnud ja, ei wiitsinud wiimaks kiitsakat naljatustki tõrjumiseks tarwitada. Midagi ei läigitanud tema rahu, ta naeratles ainult wõi waatas mõttekaugelt kõõrdi, wahel sügawat kätt kõrwa taha pistes, wahel ka waikimisest äkki laulusuminasse sattudes. Rähn täksib puud, ja see wastab kohe, kust ta õõnes on – mõtles Tõnu, – mina aga kopin oma puud päewast päewa, ja miskit wastust ei anta! Seda oli raske mõista, kuna tal meele ei tulnud, et puid leidub, mis rähnilegi jaatades ei wasta. Umbusklik nagu mõisasaks, oli selles õieti ka Prillup, ja Prillup seda umbusklikum nüüd, kus ta saksa umbusku kinnituseks kuulnud.

Seal juhtus wiimaks midagi, mis kuuldus, kui wastaks Prillupi puu ühest kohast õõnsalt.

Nad istusid pistandi ees, Mari keetis õhtusöögiks uudsekartulid, Tõnu lõikas wikatit. Tõnu oli jälle oma salmikest laulnud, oli jala jälle ühe suure päristalu mustale mullapinnale toetanud, nooriku kodu–igatsust eelduseks wõttes lõpetas ta seekord sõnadega: „Ja siis läheksime metsa, mitte mõjale, – Ruisule läheksime – mis sa arwad, Mann, kui me õige Ruisule läheksime?”

„Miks mitte linna?” küsis Mari ja waatas kõõrdi tulde.

„Linna – –? Mis me linnas – –?”

„Seal on kõiksugu inimesi ja niipalju asju.”

Alles järgmisel pilgul paljunes Tõnule naise küsimise põhjusmõttelik tähendus. Ta suu läks ammuli, wikat libises jalge wahele maha, nuga paremas käes jäi otseti põlwe peale.

Ja siis kargas talle meele üks juhtumine, üks tähelepanek, mis Mari mõtet sihi poolest aitas seletada.

Mari nägi esimest korda linna (see ei olnud metsa–naisterahwaist sugugi haruldane), kui nad pulmade eel kahekesi sealt mõrsjaehteid ja pidukraami käisid toomas. Tüdruk oli kui teises ilmas, kui ilmas, kus iga sammu takka uut imet näidati. Täbar oli temaga asju ajada, ta jäi ühtelugu seisma ja silmitsema, kadus rahwa hulka paar korda äragi, nii et teda nagu last tuli otsida. Ja kui Tõnu lõpeks üksi üht käiku tegi, kuhu teda tarwis ei olnud, siis ilmus Marike nii umbes poole söömawahe pärast alles hobuse juure tagasi: aeg kulunud „inimesi ja asju” wahtides käest. Ja enesel õhetawad põsed.

Teel tõsine, sõnakehw ja mõtetes, lõi teine alles kodu sulama, ja nüüd oli tal terwe ait juttudest tühjendada, mitmeks ja mitmeks päewaks, ja praegugi weel wõis ta lastel kõrwad kikki ja suud lahti wõtta mõne lookesega, mis endistele järgi sõõratas. Mari oli linnas mõne tunniga rohkem näinud ja kuulnud kui Tõnu, kes mitu korda aastas seal käis, kogu eluajal.

Wõi siis linna.

Küll ei seisnud Tõnu ihkewallast midagi kaugemal kui linn. Ta oli seal end ikka üleliigsena tunnud, kitsikus mattis tal hinge kinni ja süda sai täis inimeste peale, kes näisid wäljaõpetatud ja wannutatud olewat temal jalus longerdama, teda tõukama ja müskama. Ta tänas igakord jumalat, kui sealt tulema sai, ja pani endamisi imeks, kuidas inimesed säärase laadaeluga wõisid leppida ning selles püsida. Ja mis weelgi hullem: kõik pead ostma, mis suhu pistad, tengelpung olgu alati näpus, maast pole iwakestki wõtta – söö puhast jumala raha! – Aga mis wõis tema linnaõud praegusel puhul kaaluda! Sinna päewa oli weel palju aega, kui lõpuotsust selles asjas tuli teha. Sinnaajani oli teisest tegijast küpsem inimene saanud, ja kuigi tema tahtmine peaks peale jääma – eks linnas elata wiimati kah. Puu oli rähnile wastanud, rähn teadis, kust tee tõukude juure wiib – see oli seda korda peaasi. Ning Tõnu kostis naisele:

„Ei noh, wõiks jo linnagi – –“

Aga mitte enam.

Nägemata nuga lõikas jutu sest kohast katki.

Ja mitte ainult tänaseks, waid mitmeks päewaks.

Tõnu tegi käeliigutuse, mis näis ütlewat: Aga eks meil ole aega weel kõige üle aru pidada, ning lahkus istmelt, nagu oleks tal rehealla asja.

Ta ei teadnud, mis temaga sündis, aga ta seisis korraga tõsisemalt kui kunagi enne küsimuse ees: Kas ja wõi ei? – õieti rumala, pururumala waliku ees: kas Kuru Jaaniks saada wõi Prillupi Tõnuks jääda? Nüüd, kus teine kalduw oli kahasse wõetawat hinda maksma, lõi ta ise nii wäga waakuma, kui waritseks teda kaubas aina kahju. Ta oli nagu kana takus lapsiku aimega: Kuidas sa neist kolmest ühe teisele annad! Ta tabas end nüüd tõeste selle wäiklase raatsimatuse pealt, mida heatahtlik kaubapakkuja talle pahandades ette heitnud.

Ses kitsikuses, mis temalt söögiisu ja unerahu kippus riisuma, palus Tõnu wiimaks jumala käest head nõu. Aga wrist olid sel ülikoormatud usaldusmehel parajaste mõne teise kandimehe asjad ajada: wastust ei tulnud ega tulnud. Siis wõttis Prillup kätte ja läks targa juure.

See elas Tapu külas ja kostis kohe. Ilma et Tõnu oma asjast õhkugi oleks hinganud – nad wahetasid sissejuhatuseks ainult mõned üleüldised kõnekäänud käekäigust ja eluolust siin– ja sealpool jõge, kusjuures eit oma hiiglanina tubakaga täitis – luges seesinane tark, kui ta kaardid lahti löönud, nagu raamatust, et Prillupi peremeest hea noos õnne oodata, kui ta aga mees on õigest sabast kinni haarama. Takistusi olla ees, aga neist tulla targu mööda pöiata. Ja lõpeks laususid kriimud, imelikult lõhnawad lehekesed – Tõnu ninas oli lõhnal juudasita omaga kaunike sarnasus – nad laususid lühidelt ja salapäraselt: Kes ei anna, see ei wõta; ülejõe–mehel tulla meeles pidada: Kes ei anna, see ei wõta.

Aga just see tume sõna wedrutas Prillupi istmelt.

Ta surus eidekesel mõlemat kätt, tõotas toodud tasule sügiseks lisa ning läks.

Nüüd läks rähn tõukudele järgi – jalamaid, jala–maid.

Kes ei anna, see ei wõta – – Kes ei anna, see ei wõta!

Sutsu saunast põikki üle soo Prillupile oli ligemale tunni tee, aga Tõnu wehkis selle wist poole ajaga ära. Ta pages, nagu kihutaks teda kartus, et kaardimoor talle järgi jookseb ja oma ilmutusest midagi tagasi wõtab. Jõe äärest, jalga purdele tõstes, waataski Sutsu poole ümber ning mühatas, kui kedagi näha ei olnud. Ja siis sealt kaldast edasi, nii mis wesi wirtsus – nüüd õieti teadmata põhjusel ehk olgu siis sellel, et pühapäewa–õhtuke kodus pikem oleks saatusliku kauba küpsetuseks. Alles Kruusima kallastiku algel, kui ta jalad jälle kinni pannud – Prillupll ei tarwitsetud teada, et ta soost tuli – tasandas Tõnu kõndi, põlwis wäikest nõrkust, peas pisut umbust tundes

Ta leidis nooriku sirukil õuenurmelt, kolm lahtast raamatukest kõrwuti nina ees. Maril oli nimelt pentsik wiis ühtaegu waheldamisi mitut raamatut lugeda: järk ühest järk teisest. Sisu ei minna tal mitte segi, kinnitas teine ise. Mittepakilisi tubaseid töidki nähti teda nõndawiisi, üht jättes, teist wõttes, tegewat – olla hubasem sa hoopsam. Naer ja nöökamine teda ei eksitanud, tahtmise taewariik pani kõigele wastu. Loetise – tosina wõidunud juturaamatuid ja laulikuid – oli ta isakodust kaasa toonud ja tustis neid nüüd juba tühi teab mitmendat korda, sest Prillupil, kus peale hariliku usukirjanduse ainult wäike tähtraamat eest leidus, ei tekkinud säärast wara juurde.

Kui Tõnu lugejale lähenes, tõstis see pilgu raamatu pealt, ent mitte kõrgemale kui tuleja põlwini; siis luges rahulikult edasi. Mehe käikude järele Mari tawalikult ei pärinud. Tõnu tõmmas naise kõrwale kere maha ja hakkas piipu toppima. Temale oli üsna hea, et teda nii wähe tähele pandi, sest nõnda sai ta mahti jutulue üru ja häälele kindlust otsida – praegu weel hüples rinnast midagi kurgu poole.

„Kus siis poiss ja tüdruk on?” küsis ta mõne aja pärast proowiks.

„Pajusil wist,” wastas Mari ja wahetas raamatut.

“Riidu läksite wõi?”

„Ei, ma tahtsin lugeda.”

Tõnu popsis wägewaste. Õhtutaewast riputati roosad õue peale. Nooriku pea ja raamat õõgasid õrnalt.

„Meil jäi ütspää jutt katki,” ütles Prillup wiimaks ja pani käe nooriku pihale.

Mari luges edasi, koht näis magus olewat, ebateadlikult poetas ta seejuures käe tagaspidi ja nihutas Tõnu oma maha, nagu tülitaks teda selle lasumine. Aga ta oli kuulnud, mis teine ütles, ning pillas wiimaks, kui põnewus tagasi andis:

„Mis jutt?”

„No kas sa’s ei mäleta. Olid wäga linna poolt. Et kui me nende piimadega kord niikaugele saame, et siis läheksime ära linna. – – Noja, ma jäin see õhta natike mõtlema, oli nagu uus kuulda, eks ole selle mulla ja sõnnikuga soand ühte kaswada justku tigu karbiga. Aga kui ikke akkad aru pidama – eks linn ole koa ea, ega seal ole loomadega rokutada ega heinakõrre ja wiljapea pärast mures olla, kõik on walmis ja kää–jala juures, muudku osta ja söö ja pea ärra– ja prouapõlwe. – Näe, wõtaksime kohe paar suuremat maja, – kui wiitsib, teeks poe koa lahti wõi peaks kedagi muud weikest sehti, – kui ei wiitsi, eks raha tee omapeadki sintsi. – No küll sul siis oleks aega ja mahti õite neid inimesi ja asju seal wahtida – mis sa ütled, Mann?”

Noorik luges weel mõne rea edasi ja kostis siis silmi tõstmata:

„Rendi aga piimad, kui Jaan mõisa hakkab ostma.”

„Kui Joan – – ?” Prillupi pikad koiwad tegid siputawa liigutuse, ta suunurk kiskus naeruwiltu. „Äänd nailla, tee – kes mulle neid piimasi siis weel annab! Näa wanamees nüidki juba pahane, et ei mõisteta tema pakkumist näuhti wasta wõtta, et tema teeb ead ja peab weel ootama ja kauplema nagu matsidega. – Wõtaksid õite kätte ja teeksid lorile otsa peale” – lause liugus õrnal manitsusel lõuga mööda kannadesse.

„Lori on kohe otsas, kui sa nüid wait jääd.”

„Kas siis – – kas sa siis ei taha wõi?”

Prillupi rusked silmad kukkusid üürikeseks kinni nagu pähe sadanud löögi mõjul; ta wõttis piibu suust ja pani jälle suhu, wõttis weel kord ja pani uueste tagasi.

„Aga sa lubasid jo – –sa ütlesid, et – –”

„Ma ütlesin, ma elaksin heameelega linnas, kui wõiksin.”

„Kui wõiksid – –Eks sa sedasi siis wõiks – –eks sa – –“

Lugeja pööras lehte, ükski joon ta näos ei liikunud, siiski hääbus sõna Tõnu keelele, ta kael punsus ja kurgust tikkus toon nagu seesmisest kägistusest. Otsekui langenud tüwi lasus ta mõne aja weel murul, siis tõusis üles ja sammus toa poole. Mari meelest oli, kui nõtkuksid ta põlwed.

Kaheksas peatükk

Wa Prillupi Aabram õnnis oli kahelnud, kumba ilmaliku wara pärast paluda, kas taewaisa wõi paharetti. Poeg käis targu mõlemi palwel, tammus aga oma asjaga sealsamas kus enne. Esimene mähkis end waikusesse, küll wist mõista andes, et palwe tema kantsleisse ei käi; teine kõneles Sutsu Triinu lehkawate lehtede kaudu, kuid puudulikult, liiga puudulikult. Õnnel õigest sabast kinni haarata, takistustest mööda pöiata – wäga hea, aga kuidas? Et need üle– ja alamaised wäed, kes inimesele abiks ja juhiks seatud, nii wähe selgusest hooliwad, et nad oma klientide waimulihtsust sugugi silmas ei pea! Selge oli ainult sõna andmisest ja wõtmisest. Ja Aabrami poeg andis. Aga nüüd, kus antaw ennast anda ei lase, kus enam wõidetawast tõrkumisest juttu ei ole, waid wõitmata otsusest – mis siis nüüd? Kust, kirewase päralt, nüüd kinni haarata wõi millest mööda pöiata?

Ja Prillup mõtles taas kord kõige peale käega lüüa. Aga ta kaewas eila maetud surnu täna jälle üles, puhus lootmatusele warsti jälle lootuse hinge ninasse nagu ennegi. Jaa, kui see Sutsul ilmutatud õnn wäike oleks! Ent seda pidi hea wirn olema, wähemalt siis niipalju kui Tõnu ise teadis oodata, wõib aga olla, et palju ja paljugi rohkem. Ning selle eest maksis ometi wõidelda, selle eest maksis pead ja suud waewata, und ja isu ohwerdada. Wiimati leidub paras nõu siiski weel, wiimati puutub õige pide ometi kätte wõi tuleb õnnelik juhus teed näidates appi.

Paraku ep olnud seda aga mitte palju, mis ta järgnewal ajal nõuks ja teeks leidis.

Ta saatis nooriku pool otsitud tarwel linna – ehk tõukab selle wärske wõrgutus kangekaelse meele soowitud pöördele. Raudteega sõites, oli Maril kogu päew aega linna meelitusi ja peibutusi maitsta. Aga Marike tuli ja tõi wähem linnawaimustust kaasa kui esimene kord: elu olnud õre ja kõhetu ning palawus tüütaw.

Siis katsus Tõnu rahalise pakkumisega õnne. Ta lubas tulewase müügikasu mõisa wasikate pealt terwena naisele – see wõiwat sellega teha, mis süda iganes kutsub esimesest päewast peale. Tõotas talle ka weel wõikasust kindla osa naela pealt ning andis lisaks märku, et ega „see teinegi” laastulakkuja olewat, küllap ta aegajalt ka ikka midagi pealekauba mõistab.

Kuid Mari näitas oma harwu hambaid ja ütles: „Te olete aga isegi ead mehed!”

Mõndagi puhku oli Prillupile mõte lähenenud, herrale nõu anda, et ta tõrkuja ise korraks isalikult käsile wõtaks – ehk sisaldub saksa sõnas see, mis talupoja omas puudub. Kuid ikka jälle näis wahend talle kaheterasena: Mari wõis mõne ninaka–näpsaka wastusega kõik ära rikkuda. Seal toodi aga noorikule ühel lõunal käsk, herrasmaja põrandaid tulla küürima, ja et see päew oli, mil wanasaks kodumail – Tõnu ise oli teda eemalt näinud – siis polnud wõimata, et kokapiiga käsu taga peremehe soow peitus, Mariga niiwiisi nelja silma all kokku puutuda. Kuid juhtumisigi wõis see sündida. Ning nõnda seisis Prillup olukorra ees, mida ta muuta ei wõinud, ja heitis siis pigem täie rinnaga lootuse otsa, et seal kõik õnnelikult läheb.

Aga noorik kostis käskjalale üllatawa häbematusega: „Ei mina tule, kutsugu karjatsenaine, kelle wana teenistus see on, ääp temale seda kibedamine tarwis läheb kui minule!”

Tõnu sai karjatüdrukul wärati wahel õnneks weel sabast kinni: Ärgu seda wastust wiigu, öelgu parem, et ei olnud kodu!

„Tule taewas appi,” hüüdis Prillup niihästi õiglase härma kui äkki peast läbi wälgatanud tagamõttega, „kas sa siis ei nä, et ta sind imustab, et ta sind omaks peab! Ta wõiks jo kedagi teist tahta, ilm on jo täis naisi ja tüdrukuid, aga ta tahab sind, üksi sind! Kas sa sest siis ei oska lugu pidada, kas sa siis ei tea, kes tema on ja kes sina oled!”

Ent midagi polnud peale hakata ülituga. Ta purtsas naerma teise ärrast tuska ja ristis käsi nähes, ja selle naeru seest tuli klõginal: „Ei oska – ei oska – ma oskan aiwa enesest lugu pidada!” Mari naeris harwa ja taltsalt – nii wallatult nägi Tõnu teda esimest korda naerwat. –

Ja nüüd ei tulnud Prillupile enam midagi meele, mitte midagi. Nagu oleks tal pea asemel puutomp õlge wahel. Ainult, et see tomp uimasena tundus, sest kõndides oli Tõnu meelest, kui oleks ta jalge–esine järsult liusk, kui astuks ta lähema sammuga auku. Ja kätessegi mõjus ämmelus, sest härjapäid koormale tõstes pidi ta hoolega hoidma, et hangutäis mööda ei wäärata. Õhtuti aga, kui ta wäsinult woodisse heitis, tundis ta end kõigist muistki liikmeist puisena, ja säng nende all õõtsus kui lootsik laintes.

Ses abituses kooldus mees pooldis teadwuseta jällegi kõrgemate wägede poole.

Ta hakkas pühakirja kätte wõtma, sundis lapsi söögilauas käsi risti panema, läks pärast kirikut ka weel palwemajasse ning tundis ka tarwidust naisega armulaual käia, kuigi nende wiimsest käigust peale pulmi kolme kuudki mööda ei olnud. See loobumine sennisest usulisest ükskõiksusest küünis sinnagi, et ta noorikule mõista andis, õppigu see ka omalt poolt aitama, et majas ikka „ristiinimeste kord” walitseb ja ärgu ta lastele katekismust ja õhtust isameiet kinkigu – manitsus, mis kuuldus, kui oleks Tõnu ise nõutud korda alati ja igakülgselt aus pidanud.

Sest kaudsest koputamisest jumala ukse pihta kunni otsekohese palweni oma suure asja parast ei olnud Prillupile mitte pikk samm. Ja wisalt tikkus ta ette. Aga weelgi lasti teda järge oodata. Millest järgnes, et ta jälle teise wäe poole nihkus.

Ühel pühapäewal, kui kirik wälja tuli, juhtus Prillup peaukse ja wärati wahel Sutsu–eidega kokku. Ta saatis Mari pagari juurest saia tooma ning astus Triinuga, kui ta temal märguandlikult kätt pigistanud, rahwawoolust kõrwale. Et kas ta midagi ei tea, mis aitaks, et naine, kes mehele mõnes asjas – ükskõik, mihukeses – kangekaelselt wastane, alla painduks, et talle aru pähe tuleks.

Sutsu moor oli weel kõbus inimene, teene ja aulik, korralikult riides, silmawaatega, mis tunnistas ühetaolisest kannatlikust sõprusest kõigi ligimestega. Nende emalikkude silmade wahelt tungis tugew nina hoogsalt ilma – suur, aga mitte suurelik, lihawlaia otsaga, mis tänagi mõnusalt mustas. Ja see mustawus suurenes, kui Triinu, Prillupi peremehe usutlust kuulates, oma pruunläikiwat toosikest oli tarwitanud. Maksakarwa munamüts istub targal pisut tagaspidi peas, kuid seegi ei mõjunud üleolekut wäljendawalt, sest wööt auwäärt hõbejuust, mis pitsi alt paistis, ning näo laug koguilme waldasid üle.

Muidugi, et teab. Ikka on, mis aitab. Kus ohtu, seal rohtu. Mõne ohu wastu mitugi rohtu.

Ja mõistlikult ilma ühegi uudishimuta Tõnu asja eriliku sisu kohta õpetas Sutsu ema, kui ta iwake aega üles kirikukuke poole oli pilutanud: Mäeküla sõber lõigaku pärtlipäewa öösi nooriku peast salaja tutike juust ning samuti salaja katsugu ta paremast kõrwast waiku ja pahema jala suure warba küüne alt musta wõtta, kuid see wõida enne wõi pärast muilgi öödel sündida. Tallele pandud saagiga tulgu siis Sutsule, kus weel midagi juure ning tarwilikud sõnad peale lisatakse. Rohtu pidawat ta pärast kotikesega särgi all põues kandma, kuni mõju aegamisi walmid.

Kuid pärtlipäew oli Prillupi peremehele natuke kaugel, asi olla pakilist laadi.

Noh, siis lõigaku öösi wastu wana kuu neljapäewa. Muidugi olla Pärtli öö parem, aga ehk saab rohu kangusele teisest asjast jälle jätku.

Nad lühendasid lõpuwiisakusi, sest juba lookles mõisnikkude haudade wahelt üks nutetud silmadega neiu Sutsu emale läheneda. Kirikuaia müürinurka kabeli taga, kus nad seisid, oli kihelkonna taganõutawam tark kahtlemata ennemgi waikseks wastuwõtte–paigaks tarwitanud. –

Muidugi ei olnud Tõnul raske hea unega nooriku peast salgukest juukseid napsata, ka küünemusta sai ilusti kätte, aga waat’ waiguga oli lugu keerulisem. Esmalt polnud mitmel ajal midagi wõtta, Mari pesi sama hoolsaste kõrwu kui silmi, ning siis, kui kord oli, polnud seda paremas kõrwas, waid pahemas, ja kui seda wiimaks paremas oli, siis jälle ärkas kõdistatu üles, ennekui midagi kõrre külge hakkas, wõi noorik magas sündsal tunnil just selle kõrwa peal. Nõnda walitses ja õngitses mees asjata mitu ja mitu koiduaega ning läkski waiguta Sutsu poole, sest wiimne urgitsemisekatse lõppes seega, et ärkaja talle ühe tagaskätt andis ja kurjalt maigutas: „Jäta mu kõrwad ometi kord rahule!”

Kuna nüüd waik puudus ja juuksetutt pärtliööl ep olnud lõigatud, siis ei wõinud tark muidugi tagatist anda rohu mõju eest igal soowitud määral, kuigi ta puuduwat millegagi omast käest püüdis tasuda. Aga ta lootis kõige paremat, lõikus juuksed pulbripeeneks, segas neid küünemusta ja mitme salaainega ning weeretas taignast munakese, mille karw niisama ebamäärane oli kui lõhn ja mille peale loetud sõnade ahelast Prillupile ainult lõpulüli üürikeseks meele jäi: „Sikkanikkalikkakakperewonndadaa.”

See lehkaw munake südame peal, lahkus Sutsu saunast mees, kes ka nõiduse kohta sennini ükskõikne olnud, ükskõikne uskmatuseni. –

Tõnu sai nüüd ööseti jälle magada, warustused olid ta patja pehmendanud, uued lootused talle rahu silma tilgutanud. Aga kui päiwi ja ikka weel pikki päiwi mööda lükkis, ilma et midagi oleks muutunud, ilma et ta kangekaelsest wähematki muhenemist oleks märganud, ilma et tema proowitäkked mahlani oleksid ulatanud, siis pööras aeg tagasi, kus säng ta all hälliwaks weneks sai ja jalgeesine haudade weereks. Tal oli ju rutt oma asjaga. Ega temasugune ennast narrida lase. Tahab mis tahab, ärap tahtmiselgi piirid on. Ja Prillupi ehmatus polnud wäike, kui ta saksaga aidasarapikus äkki wastamisi sattus ja see temast tõsiselt ja tummalt mööda sammus, napi ninatõstega waewalt teretust wasta wõttes.

Kuna ta silma waatas ähwardawale wõimalusele, kõigest ilma jääda, kerkis unistataw õnnehoone Tõnu ees seda nõidlikumana üles. Juba piimaäri kui eeskojaga. Pihuga raha wõtta, kamaluga raha wõtta, ikka raha sees soglada – tema, kes lahja lehmamullika wõi wana hobuseluiste ostuhinnaga tänini kõige suurema summa wärisewas käes hoidis, muidu aga kopikaid ja üksikuid rublakesi luges! Ja teada, et teised seda teawad! Sadasid ja warsti tuhandeid mokast pillata, ning mõelda, et teised seda kuulewad! Ja sealiha süüa, kui teised silku sööwad, ja näha, kuida teised seda näewad! – Ning siis weel peakoda, rait ja hunnitu: Mitte enam aetaw, waid ajaja, mitte enam sõtkutu, waid sõtkuja, mitte enam kohkuja kukelaulust, waid rõõmustaja, et teised kohkusid ja tõusid ning mitmed sinu heaks ja auks. Ja kõik, mis on mõedetaw pikuti, laiuti, kõrguti, ja mis on paberisse pandud musta tindi ja kirewate wärwidega, see on oma, enda ja teiste teada oma, igaweste oma, ja weel kord oma! Ses sõnas uugasid Tõnule kooris kõik maa ja taewa pillid.

Ta istus põõsa alla, wõttis pungakese põuest ja waatles. Et rutta ometi, rohuke, et rutta! Aga rohuke oli tahkunud, munake krõmpsu kuiwanud. Ja korraga nõelas meest kahtluse wapsik: wägi ehk surnud!

Nagu jääkülm käsi lihkus ta ihust üle, kõigist higiaukudest tikkusid piisad ja waate wirwetuses hakkas küsimus kerima: Mis saab siis – kes aitab siis? Sest seda, kes olla wägewam teistest wägedest, ep olnud kodu tema tarwis, – just see, kes tõotab awitada, kui teda hädas hüütakse, pidas kõrwa kinni tema hüüetele.

Aga waewalt oli hädalise raske pea samblasse wajunud, kui tema mälus äkki hinge wõttis üks nõuandja ununenud minewikust.

Kruusimäel Saarma pere õuepakul istub kintspükstes ja preesiga särgis ligemale saja–aastane kulupea, lumine wõru laia lõua ümber, jutuhuultes weel ikka werd ja naerusilmis ikka weel paistet jagujast õrnusest, millega ta oma kolme äraigatud kaasakest wõinud rahuldada: Prillupi wanaisa ema poolt. Ta lõbutseb laste ja wanemate noortega, ja kui ta neile tulusat eluõppust pillab jandi ja mängu wahele, siis on üks korduwamaist see imelik: Ärgu nad taewaisa palwetega tülitagu. Inimeste hädad ja ihad ei käia wanajumala ette, sel olla suuremad asjad õiendada: päike ja kuu weeretada, tähed sirama süüdata, ilmad teha ja kulunud kuu asemele järgeste uut muretseda. Aga pojalgi ei olla nende jaoks aega, ööd kui päewad walwel olles, et rahwast sõja ja katku ja loomataudi ja muude hukatuste eest hoida ja kuradit kammitsas pidada. Ning waim jälle olewat mõlemil nõumehena abiks. See aga, kes inimeste palweid kuulata ja õigeid lõpmata heldusega täita, see olewat Maarja, ainuüksi Maarja. Kes hädas usklikult iganes Maarjat hõikas, ei see hõiganud asjata. Õelast saksastki saadud Maarja armust mõnes kohas lahti, kõnelemata opmannidest ja kupjadest, kellel „kuumast köögist” äkki järel tuldud. Et aga inimesed enamaste ei tea, kelle poole palwetada, seepärast jäädagi nii palju palweid tähele panemata.

Aga wõi teda wanemaist siis palju keegi uskus. Oma tütredki mitte. Leeris ja kirikus ja palwemajas õpetati ju teisiti. Ja Tõnugi oli üks neist, kes wanaisa neitsiusku naeruks pani, kui ta emalt seletust saanud.

Nüüd aga – – nüüd aga: Tõnu hüppas püsti ja tõttas koju. Seal puges aita, põlwitas maha oma tühjade salwede ja pooltühjade kottide wahele ning tõukas ahastades üles pihuhallide wõrgukeste poole tolmunud laes:

Aidaku, oh aidaku siis tema! Ta nägewat, Tõnu asi olla õige. Tõnu ei ihata ju muud, kui et tal hea oleks elada, sest paha on tal küllalt olnud. On aga Tõnul hea, siis on Marilgi hea ning hea ka nendel, kes neist kord maha jääwad. Tulla ju paraku mõlemil, Tõnul kui Maril, südant sundida, et seda head kätte saada, aga kas siis saks midagi muidu annab. Walgustagu seepärast püha neitsi Mari lapsemeelt, et see pakutawat kasu suudaks tarida, ja lasku sündida, et Mari seda osa tasust, mis jääb tema kanda, mitte kauem liiaks ei pane. Olgu talle weel tänane – weel homne – weel tunahomnegi päew aru pidada, siis aga tulgu ja öelgu: Ma mõistan ja olen walmis!

Ja Tõnu lõpetas kuuma tõotusega, palwe täitjale ustawaks sulaseks jääda surmatunnini.

Ta oli oma sõnadesse aga nii palju jõudu kulutanud, et põlwed tõrkusid tõusmast. Nõnda wajus ta peaga närtsinult salwe serwale ja andis rinnale woli tuksuda, silmadele woli woolata.

Kui ta wiimaks toibunud ja tõusnud, nõrgus tal suur lõbu läbi ihu nagu wiheldul, ja ta leidis, et ta hästi kõnelenud. Wanaisa õpetuse wäärtus pidi nüüd ruttu ning kindla ei wõi ja–ga selguma, ettemõedetud aeg päästis ootaja ääretuma teadmatuse piinast. Julgeste nägi taewalik awitaja ka ära, et palwe õigluse põhjale rajatud. Tõnu ei tükkinud ühelegi peale, ta ei sirutanud kätt wälja kellegi leiwa wõi peawarju järel, sest kas Kuru Jaan sai aasta hiljem wõi warem mõisnikuks, see oli ju ükstapuhas.

Ja nüüd pitsitas kolmepäewane hingetu põnewus mehe pihtide wahele. Ta silm urgitses ja kõrw imes. Ta uuris läbi iga joonekese naise näos, kaalus ära iga häälekese ta huultelt, waritses kõiki ta liigutusi ja nägi iga peatõste ja küljepööre taga oodatut hüppel. Kui noorik hommiku ärkas, kui nad peale lahktööd jälle kokku said, kui Mari temalt midagi tuli küsima – igakord kähwas Tõnu süda: noh nüüd! Ja ise waikis kogu need päewad, puges peitu kõigega, mis ta iha wõis ilmsiks teha, ainult sooja, hella naeratuse pööras ta Mari waatele kosiwalt wastu, naeratuse, mis nagu liigutuse kalli märja sees ujus. Säärast Tõnu nägi noorik õieti esimest korda, päewad peale pulmi ühes arwatud.

Ja uurija meelest oli, kui oleks Marigi haruldaselt waikne. Waikne, tõsine ja mõtetes. Iseäranis tähtaja wiimsel päewal. Seda seletas Tõnu nii kindlaste enda kasuks – just nõnda oli ta tema sisemist murdumist ja muhenemist mõelnud – et ta pärast õhtusööki pidulikul ootel piibuga „leentooli” istus. Sellel istmel – sarapuuwitstest punutud, põhi wilditükiga pehmendatud, ta enese talwine töö – taotas ta muidu ainult pühapäiwiti istuda.

Aga Mari tuli laudast wõi aidast, kudistas ees natuke lastega, ja kui ta jala kambrisse pistnud, kohe hakkas nabinal nööpa ja haake lahti peastma. Magusad aigutused puhetasid ta suud. Hubase ohkega wajus asemele kaissu.

„Täna öösse tuleb äikest, põud lehkab.”

Tänu istus tummalt.

„Meie rukis on küps.”

Tõnu ei liigutanud.

Nüüd jäi woodis waiki, esimesed norisewad tõmbekatked käisid, siis algas ühtlane hingamine noorest terwest kopsust.

Istujal pidutoolis libises kustunud piip rinda mööda sülle. Tema kogu hakkas haudjasse, jõude tihenewasse pimedikku uppuma.

Wäljas tümises juba, aknast tikkus wee ja mulla lõhna, warsti lõikusid sinakad sähwed kambri pitkust.

Nende eredusel mustasid istuja silmakoopad päratu suurtena.

Üheksas peatükk

Ööd pikenesid aegamööda, aga Prillupi Tõnul ei olnud sest kasu, sest ta magas halwaste. Uni pelgus ja heidutawad unenäod rikkusid sedagi, mis oli. Temast, kes muidu magas kui ront, mainis Mari nüüd korduwat puhku, et ta unes ümiseda ja isegi juttu ajada. Kord katsunud nutta ja teine kord lauldagi.

Nähtud uni oli enamaste nii segane, et nägijal sest midagi meele ei jäänud peale tunde, et ta kuidagi kimbatuses olnud. See aga, mis wahel meele jäi, paistis mõistusele nii riimitu, et warstigi ununes.

Siiski, üks öösi oli Tõnul unenägu, mis mälus püsis ja milles ka midagi kimbutawat ei olnud. Noor hülge ronis üle jalutsi–otslaua sängi ja asus Tõnu peale istuma. Ta jäi aineti temale otsa wahtima, silmis ja suu ümber sõbralik muige.

„Mis sa minust wahid?” küsis Tõnu ja silitas ta pead ja lõuga, mis pehmed olid kui warsa mokk; loom pidi waidlemata wõima kõneleda, tal oli niisugune nägu.

„Woatan, et mis mees sina koa oled!” wastas hülge natuke raswase, aga muidu selge häälega.

„Mis mul siis wiga on?”

„Mis sul wiga on?” Hülge wäänas kentsakalt kaela. „Mõni mees nüid, kes naisest jagu ei soa!”

„Soo, – mis ma siis sinu arust peaksin tegema?”

„Walu andma, kulla wend, walu andma!”

Näpistas ühe käpaga Tõnu nina, teisega paitas nooriku põske, naeratas heasüdamlikult ja hüppas woodist.

„Kuhu sa siis ise nüid lähed?”

„Ääh,” tuli juba eemalt nägematusest, „tuian niisama mööda maadilma ja annan tossidele head nõu.”

Tõnu naeris, kui ärkas: looma rääkiw suu, ta silmawaade, kõik ta tegu ja olu tundus püsti weidrusena, ja ometi jäi temast midagi järgi, kui oleks Tõnu mõne olewa isikuga koos olnud.

Ja see isik ei ununenud tal, ei kuju ega sõna poolest, ikka jälle tempas ta tema ees üles ja kordas oma jandilist juttu.

Ja wiimaks ei olnud see jutt enam jandiline ega isik enam hülgeline, ei, waid Tõnu hakkas harjaseid turri ajama naise wastu, sest õpetus selgus mõistlikuna – nii mõistlikuna, kui oleks see Tõnu enda peast tulnud.

Küll läksid esimesed katsed nurja. Naisel olid liig haljad silmad. Nende rabeda waate all oli Tõnu meelest, nagu pistetaks talle sõrm kurku. Aga ta teadis nõu. Ja kui ta ühel õhtul, mahorkapakk kaenlas, kukega torni poolt tuli, siis ta oli haljate silmade wastu warustatud.

Jutu asu sobis kohe.

Oleks tema waene mees teadnud, et ta niisuguse lõõbiga kimpu saab! Majas kõik ui–ai, koore–natuke hapneb kibedaks, kanad munewad ei tea kuhu, kaljakapp seenetab, ei mehel ega lastel enam puhast hilpu ihu peale panna – perenaine kilkab plikade ja poisikestega kiigel! Mees tuleb tühja kõhuga teelt – uks tabas, käigu naist kiigelt otsimas ja kutsumas!

Noorik näeb, haistab ja peab suud.

Eks ta hea mees ole soand juba küllalt silma kinni pigistada ja mõndagi kurgust alla kugistada, kus teise kops ammugi üle maksa oleks läind; ei ta ole sõna lausund õuest, kus praht üle pea kaswab, ei lehmast, kes laudas sita sisse upub, ei kalja–astjast, mis jumal teab milla wiimaks hauet nägi – –

Tõnu joob kapast ja purtsab kõik põrandale – solk mis solk!

– – Aga ärgu ta arwaku – kõige pikemal köiel on ots, ka Tõnu kannatuse köiel. Ja siis wõib kergeste sündida, et see köieots wihisema hakkab, kurjaste wihisema hakkab! – Oleks siis weel inimene, kes püüab mõneski asjas mehele meeltmööda olla, kord ka sile ja nõtke, kui mees tellib ja elu nõuab. Seal on – see mõisa–asi. Ei tema taha! Miks ei taha? Mine küsi! Ette tuua kedagi ei ole. Purupaljas kius ja jonn. Et aga mehest üle käia! Kahjust tema ei hooli! – Wanast’ olid kõik seelikukandjad saksa päralt, wõttis, keda imustas, ja keegi ei tõrkund wasta, noorikgi oli enne tema ja siis alles oma mehe naine, ja ühelgi ei old walida, kas saks noor wõi wana, nägus wõi näotu. Kus meie Maril nina püsti – ei kõlba Mäeküla wonn temale, peaks mõni noor ja ilus kindral olema!

Tõnu peatab ja ootab, noorik aga waikib edasi. See mõjub Tõnusse nagu wastukarwa silitamine koerasse.

„Kui ta weel suugi lahti teeks ja oma lollusi ilmutaks! Siis saaks ometi järjele ja juurele, misuke pegla ta õieti on! Kui ta tuleks ja ütleks: ma kardan pattu. Aga mis kuradi patt see on, kui mees nõus on! Pattu teeme kõik igapää – hakka seal äärt wõi piirt otsima! Ja kas siis saksad paganad olid, kui külapruudid omale pärisid, wõi on ehk meie oma pagan? Ei, nad kardawad kõik jumalat, palju enamgi kui meiesugune, ja seesama papp on neil mis meil. Ja kui see patt oleks – kas arwad siis, et jumal ja kirikärra oleks seadust luband, et saks wõib sada naist pidada? – Ära sa minuga tule waidlema, siis jääd warsti jänni oma kummi– ja lõsnatarkusega!”

Tõnu suu on kuiwaks läinud. Ta austab kaljakappa pika sõõmuga. Woodi serwal najataw noorik näpib nina ja äigab suud.

„Ehk kui ta siis ütleks: ma äbenen teisi inimesi. Aga sellega ää parem tule halpimagi! Eks ma ole sulle ennegi mitu korda seletand: kellele sa seda siis lähed nina peale kirjutama, ja ega te rumalad lapsed ole, ja tal jo linnas koa korter! Aga kuigi wiimati peaks kahku tõusma – mis kurat siis! Kellele sa wõlga oled? Kes sul õlma tohib akata? Sul sõgedal jo raha taskus! Sa teenid jo raha! Kel kukur kõwa, ei see pruugi punastada, kes kahe käega wõtab, ei sellele tee ilma lori äda. Suhu wõid sülitada sihukesele, ja kui sa weel mulle ütled – ma löön ta litsi laiaks!”

Prillupi rusikas prahwatab raske uhkusega lauale. Ta tõstab silmi, et selle mõju kaebealuse palgelt lugeda, kuid hämarus nende wahel on juba liig tihe.

Ja siis kõneleb edasi, hoogsaste edasi, iga sõna peale ässitust tilgutades teise ja iseenda tarwis, et silmapilku lähendada, kus wõiks suu asemele käsi õiendajaks astuda. Aga kui ta parajaste sinna sihtiwa ähwarduseni on jõudnud, kui ta on kinnitanud, et selleski asjas aina tema käsk majas peab maksma, ja kui ta selle raksumise seest oma uduraske pilguga jällegi süüdlast otsib, siis – siis pole sedasinast süüdlast enam sängiserwal, teda pole enam kambriski. Kobaw käik poolawatud ukseni tunnistab Tõnule, et silm teda mitte ei petnud.

Tüki aega seisab mees üsna wagusi tõeasja ees, et et ta oma käskija–wõimu praegu sugugi ei saa tarwitada. Ta on kahewahel, kuidas olukorda wõtta. Umbselt tikub temas üles: ehk on nõnda üsna hea! Aga ei, rõhub teine wool wastu, see oleks nõrkus, ja nüüdne nõrkus lõpulik kaotus. Ning kirikutrahteris maitsetud nõrkuserohi hüüab: Ära sa kingi! Näed ju, et ta sind trotsib! Mõni mees, kes naisest wõitu ei saa! Ja läwe ees tammuw Tõnu wolksab läwest üle.

Wäljas on märksa walgem, õu lastab wabalt watele, ent otsitut ei ole seal. Prillup silmib aita, silmib rehealla ja lauta – ei sealgi mitte. Ja teel sigib hea madjak talle pihku. Kas ehk hõigata? Ei. Mine tea, kuhu jookseb, kui kuuleb, et järel tuldud.

Nõnda jõuab ta kapsa–aiani tare wainupoolses otsas ja näeb teda seal. Mari istub aia nurgas suure leiwakujulise räpsukiwi seljas, pea ümber piimane kahwatus nagu õrn pupeneti–rätik, sest äkki piilub kuu pilweunkast alla.

Tõnu on mulgust juba läbi, kui alles märkab, et noorik mitte üksi ei ole. Mari jalge ees kükitawad Anni ja Juku ning kuulatawad ammuli suudel tema poole üles. Nähtawaste westab ta neile mõnda oma petsikjuttu, mida nad temalt maiad on nuruma, huupi wäljamõeldud lookest iseendast ja tuntud isikuist täis weidraid wõimatusi. „Mari, akka meile nüüd ullu juttu reakima!” kuulukse neilt sagedaste, ja muidu nii kõnekitsi wõõrasema ei seisa neile wastu. Oma wigurdused weeretab ta neile wäärdumata tõsidusega ette, paaritus, mis nende suudest aplamisi seda lagisewamat kiitust meelitab.

Mari ei ole üksi – see on teisiti, kui Tõnu eeldas, selle wastu ei ole ta warustatud. Teadagi, ega ta neid watakaid tema jalge ees ei häbene, aga – midagi uut on seisukorras! Ning Tõnu sammul ei ole mitte täit hoogu ja ropsu, kui ta nüüd ühe asemel kolmele läheneb.

Ja kui ta nende juure jõuab, eksitab teda weel teine nähtus. Nad näewad teda malgaga, kuid ükski ei ilmuta pelu. Suur peatab jutus, wäiksed naerus, nad wahiwad talle wastu, jääwad aga mureta paigale. Õieti on neid neli: Juku ja Anni wahel kõtutab klutine Kaaru, ja see on ainus, kes argtusele maad annab. Ent temagi ei page, ta waid tõuseb esimeste käppade peale, liigutab sõõrmeid ja peab wembla otsa silmas. Ning sabaga siblib wabandust sellegi umbusalduse pärast.

„Ennäe, tema weel ülewal! Ma mõtlesin, et juba õndsalt sängis puhid.”

See ükskõikse lahkusega kergelt pillatud hüüe teeb, mis weel jäi teha. Karistaja on wägistatud. Ta ei tea äkki, milleks ta siin seisab ja milleks tal see malk on käes. Ta ei oska end legitimeerida selle nelja silmapaari ees, kes teda tunnistawad, kõige wähem selle paari ees, mille alt teda praegu nii häwitawalt teretati. Ja Tõnu wahib waikides ühe pealt teise peale, ja waikib siis weel jupike aega, knnni ta wiimaks waga walega maha saab:

„Nää, tulin teid üleannetuid sugaraga põhku ajama! Mis tölgerdamine see olgu öödläbi mööda aiaääri, omiku ei soa moast lahti! Kähku tuppa, krantsid!”

Tema hoopide all lendab pesakond laiali, aed ja õu on korraga naerukilget täis, Kaaru klähwib kõigest jõust ning ahmib madjaka otsa hambusse saada, Jukugi wõidab üliwahwust ja püüab isale selja tagant pussi teha, ning rõõmumõet woolab lõpeks üle, kui wägew waenlane, millegi peale komistades, täiel pikkusel õuemurule maha prõntsatab ning seega lahingu kaotab.

„Ei tea, miks isa meiega iga õhta ei tule ullama?” ütleb Anni Jukule, kui mõlemad asemel.

„Tola,” haigutab Juku, „ega ta’s iga õhta käi tubakat toomas!”

Jukul on õigus, säärane õhtu ei taha enam korduda. Wist tõmmab isa wähe piipu, sest tubakas lööb kaua ette. Ja kui ta kirikupäiwil tubakat toob, siis pole ta ennemgi nendega sõda mänginud.

Wõi häbeneb ta oma kaotust? Laste meelest on, kui poleks nad isa kunagi nii iseendas, nii waikse mehena näinud. Paistab, kui ei hakkaks teised majas temale silmagi, ning rääkimine näikse talle wastumeelt olewat, sest sõna kuiwab keelele. Nad panewad ka tähele, et tema silmaalused laialt kotti on wadunud ja kentsakalt sinawad, ning ütlewad sellest Marilegi.

Prillupi käsi ei käi hästi, see on tõsi. Ta peaks herra juure minema, aga ei lähe. Puudub jõud, puudub lihtsalt jõud, jalad ei kanna. Ta ootab, ehk tuleb mõisast käsk, siis pole parata, siis peab juba kuidagi. Aga mõisast käsku ei tule, surutis jääb südame peale, pooliku maja poolt mäel tõmbub talle waewawalt midagi wastu, millele ta segane pea nime ei tea anda.

Siia juure seltsib läila tüdimus igapäisest tööst, tööst kodus niihästi kui mõisas, ja tüdimus paisub tülgastuseks mõtte walgusel, et päästet ei ole sest tööst, et sa neetud oled seks jääma, kes olid ja oled – igaweseks rabelejaks silgu ja leiwa pärast, uppujaks, kes ei upu, aga kaldale ka ei saa.

Ja kõik, mis sennini tema olemise mõtet ja tuuma tähendab, põllusiil ja loomakont, tööriist ja peawari, armsad talle hoolimata kõigest wäetimusest, kõik see ujub ta meelte ees nüüd hallis tühisuses, kaetud põlastuse ilge kõntsaga. Tõnul on tunne, et tal enam midagi ei ole ja et ta ise enam midagi ei ole. Ta ei mõista, miks tawmeel kätt ja jalga tõstab, siit ning sealt tehes kinni haarab, miks ta silm tehtawat näeb ja aru seda taipab.

Ta ei haudu mitte alati waikimises, näol tuim tohletus. On silmapilke, kus ta äkki ärrituses süttib, wõimetus ärrituses, teadmata, mispärast. Siis tõukab toorelt koera, kes talle midagi ei teinud, wiskab kiwiga kana, kes ainult kõketas, wemmeldab oma hobust, kes kõigiti kohut täitis, ning lööb wikati meelega kiwisse. Ta kahetseb säärast tegu tagajärel kohe, aga wajadus end kiusata, ennast peale seda hästitada, on wõimsam.

Tema ümber hõljub nüüd ala imelik poolwalgus ja õhkkond, mida ta ei tunne. Ta peab millegi seletamata wõõraga sala wõitlust. Pind ta jalge all ei nihku enam, waid sellewastu tunneb, kui poleks teda õieti olemaski, kui kõnniks jalg ilma teda puutumata. Ja kuna ta ühel kuumemal päewal oma odranatukest niidab, pistetakse talle järsku pähe, et waenlane tal salalikult seljas, sihiliku püüdega, teda kõrgemale hoowata pinna ligidusest, kõrgemale sesse õhku, mis Tõnule tundmata ja milles pimedam peab olema kui siin all helkjas sumeduses.

Mari, kes temast natuke maad eemal niidab, näeb meest hakkawat taganema, kui oleks ta wikati ees midagi kohutawat silmanud. Tõnu taganeb wäikeste nõksuwate lihksammudega, misjuures ta jalad teineteisest kaugenewad, kuna kramplikult kätes hoitud wikat otsaga mulda kriimustab. Ja siis waarub täiel pikkusel selili kaarele.

„Ära läks?” naeratab Prillup nõrguwast näost, kui ta külma kaewuwee wirgutusel silmad jälle awab.

„Ära läks,” kostab Mari huupi.

„Nägid?”

„Nägin.”

Noorik tõstab ta istukile. Tõnu waatab wõõralt meeliskledes ringi. Siis tutwub talle paik, ja ta naeratab jälle, seekord weidi häbelikult.

„Kus mu wikat?”

„Seal.”

„No, siis waja jälle – –” Kuid Mari abil aina saab ta jalule. Tõustes suurendab imetlus ta silmi: jõud, mis tema raskust tõstab, tunnub ootamata suurena.

„Ei, sa mine nüid õite sängi, küll ma üksi niidan.”

„Lori! Mis mul siis wiga! Oota, ma wõtan wikati!”

Aga ta ei wõta wikatit, wikat on liig madalas, liig sügawas, ja kui ta kumardab, wajub see weelgi sügawamale, wajub nagu järwe põhja. Ja nõnda sammub ta naise toel tuppa ja heidab sängi. Mari awab mõlemad aknad ja ukse, sest Tõnu meelest on kamber pilkane pime.

Põllule tagasi minnes hõikab noorik Annid Pajusilt – teine laps on täna soos karjakorral – et ta isal käepärast oleks, kui sellel midagi peaks waja olema.

„Ta magab,” tuleb Anni mõne aja järgi teatega. „Ma panin talle järi kaillakapaga woodi ette. Küll ta pinnis, ennegu magama jäi!”

Ja Anni asub lapselustil rehaga ema järel töösse.

„Mine õite waata, mis ta nüid teeb,” käsib Mari paari tunni pärast.

„Ma panin ukse ja aknad kinni, ta lõdises, kui külge pööras,” on tagasitulijal kuulutada.

Ning siis töötawad mõlemad päewa weeruni. Wähe rääkides, nagu tõsise töö juures kohane. Iseäranis teadlik säärase oluwiisi sündsusest on Anni.

Prillup uinub weel, kui tema pisukene perekond õhtu kambrisse koguneb. Ta magab seliti, ja kõik nad panewad tähele, kui priske ta korraga näost on. Ta põsed päris õitsewad, seda näeb karwakattestki läbi, ning silmakoopad ja nõod suuäärtel on ohtralt täitunud.

„Tõnu, ehk tahaksid süia,” äratab teda noorik, kui toit laual.

„Süia? Ei,” wastab Tõnu silmi pärani lüües. „Wõi siis söök kedagi elatab, kui peawarju ei ole!”

Anni ja Juku waatawad ühtaegu wõõrasemale otsa. Selle rahulik käsi katsub unistaja pead.

„Ma annan sulle piima juua – ehk wõtad?”

Tõnu tõuseb istukile, wirgub ja wõtab piima.

Aga palawik kaswab öö esimesel poolel ja õhutab haige taoti üsna pikalt ja elawalt kõnelema. See sünnib wahel awatud silmil, nagu Mari põlema jäetud lambikese walgusel wõib näha, ja kuulub siis kui asjalik arupidamine iseendaga, seda enam, et mõte alles tüki tee takka jälle kord wäärdub ja kidub.

Õieti on sonijal üksainus aime, mille kallal ta nipib ja näpib, mida ta kord sellel, kord teisel oletusel sinna ja tänna weeretab, ning see ei ole mitte enam tema suur asi, waid midagi juba tolle tagant. Prillup heitleb murega koha pärast, mida ta kardab kaotawat wõi mille ta juba ongi kaotanud, „sest ega saks enesele keelt lase näidata”. Ühes jutujärgus ootab ta alles ülesütlemist ja ohib uue koha eest, mida wõõrast wallast waja otsida; teises on tal hundipass juba käes, aga kusagilt ei leidu uut asu, kuna kewade läheneb; ning kolmandas on jüripäew õueski, Tõnu tõstetakse wälja, ja ta ei tea, kuhu oma „nelja lapsega” minna. Neljas laps – Mari harwad hambad wälgatawad – kujuneb talle mähkmetes.

Ärewat harutamist saadab unistaja wastawate liigutustega. Särgiesise on ta rahutud näpud lahti nabinud, linane tupp peene nööri otsas tuleb rinnal nähtawale, ja noorik sõrmitseb läbi riide, mis seal sees on. Mari poetab leitud tera pungakesest wäljagi, ilma et kõnelew omanik seda märkaks, ja kui ta seda sängi poolpimeduses hästi ei näe, siis lipsab üle mehe sängist ning silmitseb leidu lambiwalgusel laua juures. Ta weeretab teda pihupesal, nuusutab, torgib küünega ja kehitab wiimaks õlgu, misjuures ta kõõrdpilgul lambi wäetisse tulesilma meeliskleb. Siis ajab haigutades ja ringutades mõlemad käed üles ja ähwardab parema näpuga seda imelikku pipraiwa endale naerwasse suhu kukutada, ei tee seda aga mitte, waid wiib ta Tõnu rinnatuppe ilusti tagasi. Enne sängiminekut kustutab weel lambikese ära, mis ilmagi juba kustumisel.

„Ära nüid enam juttu aja, Tõnu, waid katsu ka magada!”

Ta hüüab seda selge häälega temale kõrwa.

Ja teine kuulab.

Prillup kõheleb ja nohiseb natuke ning wastab siis urinaga, mille peal juba waibe wajutis:

„Noja, noja, aga kuhu sa homme pea paned! Kus urgast näed, seal teine sees!”

„Eks kudagi ikke soa!” pasundab Mari talle kõrwa.

„Noja, noja – –” Järg kangastub raugewasse üminasse, käsi ja jalg tuksatawad korraks, siis on rahu majas, siis puhatakse Prillupil nagu muiski Kruusimäe urtsikuis.

Ja koldes wiiuldab kilk, lakas laulab kukk, ja koer akna taga haugatab unes. Suur ärataja aga – küll ta tõuseb jälle, kui tunnike tulnud. – –

Prillup jääb hommiku naise nõudel sängi, ajab aga lõunaks oma suured kondid jalule. Pole ta ennegi pikali haige olnud, häbeneb seda nüüdki jumala päewakesele näidata. Ning töö, läila ja wintske – teha on ta ometi, teha on ta ometi!

Tõnu werest lahkub palawik, kuid mitte mure ta ajust. See on sinna end kinni hammustanud, pureb ja pureb ja piinutab mehel kurdesõnu suust.

Nendega ei püüa ta Marisse mõjuda. Ei, sellest peatükist on ta kriipsu läbi tõmmanud. Ja nõiapunga kasis põuest, kui tol lõunal woodis pelgus. Ta heitlebki oma painajaga enamaste üksinda, ei wõi aga parata, et ka naise kuuldes lauseke libiseb. Ja see sageneb, mida enam päiwi tare taha kustub ning hoolimata sellest, et teine tema kartusi ei jaga, et noorik oma lapsemeeles üht ega teist ei usu: ei seda, et Tõnult koht wõetakse, wõi et ta uut ei leia, kui see tõeste peaks sündima.

„Sel seal põle niisukest nägugi,” ütleb Mari. „Sellele peab juba suurt kurja tegema, kui ära akkab ajama.”

Aga Tõnu naeratab halekalt. „Mis sa kullake nõost näed! Eks siit ole ennegi lahti lastud ja ära aetud.”

„Ega ometi nailla pärast.”

„Jaa, aga wõta kinni, mis saks naillaks wõi mis ta tõeks peab! Mõis teeb, mis mõis tahab.”

„No, ega kohad moa pealt kadund ole! Külap leiab, kui aeg käes.”

„Mõni näljakong ehk juhtub kuskilt, aga mis sa sihukesega peale akkad! Meid on neli suud ja kewadeks wist wiis.”

„Ei, wist neli. – Aga on ju weel muid teenistusi ilmas kui koht – kõiksuguseid maal ja linnas.”

„Jumal oidku moonakaks wõi sadamatööliseks akata – see oleks juba wiimane leib!”

Ei aita midagi. Tõnu pea wajub mures norgu. Ta kahetseb sõnu, mis kulunud.

Ja ajab oma hädatsemise nii kaugele, et pühapäiwiti kirikuplatsil naabruse rahwalt uut kohta hakkab kuulama, enesele pole weel üleski öeldud. Ja kui ta walitseja kaaslasena ühel kaugemal laadal käib, siis usutleb külamehi salamahti sealgi. Ning koju jõudes upib naist tellima, see mingu õige korraks metsa poole kõrwu kikitama, oleks nagu enam oma inimene, sest ega wõõrikule naljalt heast asjast wiiksatata, päri kas wõi suu asemelt.

„Ei ole tarwis,” wastab Mari, igawuse märgid näol, „mine too oma piimakontraht mõisast ära.”

Tekkiw waikus ei ole pikk. Prillupi käsi põlewa tikuga, mis tolli kolm piibukolust eemal jäi peatama, lõpetab tee.

„Oiäh – miks ei tooks – kui tuua oleks,” tuleb esimeste popsude wahelt; nutsiwad mokad on hämarwäsinult naerukil.

„Wõid julgeste minna, ta lubas tänaseks walmis kirjutada.”

Nooriku lusikas käib nobeste koorekausis ringi. Laest lendab must puru sisse, wäikse sõrme küüs kõrwaldab selle, ja töö läheb wurinal edasi.

„Keda sa õite pilkama kipud?” küsib Tõnu, kelle pilk Mari näolt, mis midagi ei ütle, keerlewa koore sisse laskub, mis niisama wähe ütleb. Ja Mari suugi jääb seda korda wait.

Tõnu aga seisab ja seisab. Wiimaks hakkab ta pahema silma äärest wudisema, siis mõlemist suunurgast tuksuma ja kaelasooned kummalgi pool lõuapära taga kisuwad korraga kramplikult kokku, nii et kõrwalestad liiguwad. Ta tahab põlwe järikesele toetada, wäärdub aga mööda ja sattub põlwili põrandale, otse wõitegija ette. Piip kolksub nende wahele maha.

„Kas sa siis – – kas sa siis – – kas sa siis ometi – – ? Ent paistab, kui upuks sõna sära sisse, mis tal silmist murdub.

„Mine nüid ikke, mine!”

„– – Kuda siis – – milla siis – – ?”

Mari palg pilwitab kergelt. „Hea küll, Tõnu, – lase mind wõid teha!”

Kui Prillup uksest läheb, otsiwad ta jalad kehale tasakaalu, nagu lasuks suur ja raske kott tal seljas.

Kümnes peatükk

Tunnike hiljem istub Tõnu Prillup kambris laua otsas ja wahib suuril silmil wärisewasse paberilehte, mida ta käes hoiab. Nõnda istub ja loeb mees juba kaua, ilma täppigi taipamata, mis seal sees on, kuigi ta kirjutatud kirjast weerimisi wõitu saab. Tähed on jämedad ja selged, nagu kepi otsaga weetud, aga kui silm neile hakkab wahet tegema, siis walguwad lillakriimuks wirwetuseks kokku.

Lapsed käiwad sisse ja wälja. Mari käib sisse ja wälja. Igakord peitub paber lauaweere warju. Ja kui noorik selja wõi külje pöörab, siis piidleb teda istuja pilk.

See on otsiw ja leidew waade, mis isu wõidab, mida enam ta leiab, ning aegamisi imestusega täitub leiu ootamata uudsusest. Prillup ei tea korraga, kus ta silmad senni on olnud.

Mari on kaswanud, Mari on küpsenud – Tõnul ei ole enam kolmat last.

Mari on kauninenud, üle öö kauninenud, ta on end salaja kuhugi imekaewu kastnud.

Ja ikka ablamaks laieneb piidleja pilk, ikka enam helki wariseb nägemata awandusest Mari kogu ja kuju peale, ning kuumas, karmuses kambris – toas on rukkirehi ülewal – lööb nagu peidetud angerwaks magusuimastawalt lõhnama.

Ent Tõnul wäriseb lilla kirjaga paber näpus. Ta näeb seda uueste, kui ta jälle üksi jäänud. Ja nüüd tuleb kustumine. Äkki tikuwad suured wesiherned tal nahast, palg ja kael kublitawad neist, nina otsast hakkab neid mahagi piiskama ja silmad liiguwad lausa märjas. Need silmad ei ruska praegu, nad on eluta hallid. Ja Tõnu waewamärga nõrgub mõni tilk kriimule paberilegi näkku.

Kui Mari jälle ilmub, istus laua ääres mees, kelle wahutaw õnnekarikas ümber on kukkunud.

„Et tema seda läks tegema – – et tema seda läks tegema! – – Oma peab – üsna oma pead – salaja teise seilla taga – kui teine kodunt ära on – kui teise ingel aimugi põle! – Ei nõupidamist, ei kokkureakimist, nagu põleks teisel aissagi, mis tema teeb, nagu polekski mees ja naine!

„Muidugi, sai jo mõnikord kõneleda – niisama omakeskes mögada – ajasin wahel naillatasa pealegi – oli ehk kõdi ja kipitustki südames – – Aga et tema läheb – et tema peletis tõeste läheb – –!” Ja Tõnu käsi laksatab lapiti laua peale, kriimule paberile pähe, mille ta põlastuses sinna on wisanud.

Aga silmi ta ei tõsta. Ta noomib põranda pragu oma jalge wahel. Ta ei näe, aga ta teab: keset tuba seisab Mari – suur ja tugew.

„Nüid wõta kätte ja küsi: kudas teineteisele edaspidi otsa waadata? – Kes olen mina ja kes on tema? Mis inime see on, kellega sa ühes sängis magad ja ühes lauas sööd? – Kuhu sa silmad pöörad enese ja teiste ees? – Kuda sa taaga kõrwuti kirikus istud?”

Põranda pragu Tõnu jalge wahel ei tea miski wastust.

„Aga mees tunneb äbi ja tema mitte! Eks ta oleks seda kõik enesele ise wõind öelda, ega ta laps ole, ta on suur inime ja naisterahwas. – Kus tema! Muudku läheb ja teeb! – Ja kui sa ta siis käsile wõtad, siis seisab nagu sein ja irwitab sulle pealegi näkku!”

Seda tõendas Prillup huupi; aga kui ta nüüd wiimaks prao pealt Mari peale waatab, on tal õigus: Mari seisab ja naerab.

„Aga ära arwa, et sa nii kergeste mul küisist peased!” Ja Tõnu tõuseb püsti. „Ma pärin seletust! Ma tahan teada soada, mis sul sees on! Ma küsin su käest: Inimeselaps, miks sa mulle nõnna tegid?”

„Tahtsin,” wastab Mari.

Kuid selle wastusega ei oska ülekuulaja midagi peale hakata.

„Tahtsid? – Muidugi tahtsid, ega sa ilma oleks läinud. Aga ma küsin, mikspärast sa tahtsid?”

Nüüd tõstab kaebealune mõlemad käewarred ringutamisi üle pea ja harwade hammaste wahelt läheb wäike aigutaw–naerataw puhe. Siis pöörab usutajast mööda kapi poole, millest ta talitawa rahuga midagi hakkab wõtma.

See äritab. Tõnu seisab üürike aega nõutult, awab aga siis suu ja südame sõimule. Iseenda sõnadest wiha imedes paneb mees tõsiseid tüsedusi – tüsedusi, millest mõnigi esimest korda nende igemete tagant ilma pääseb. Ja kui wool wiimaks ummistab, kohmab kuue ja mütsi warnast ning ähib wälja wihmasesse pimedikku – eemale sellest jõledast, sellest rüwetatust. –

Mari magab juba, kui ta tagasi jõuab, aga laual põleb lambike, et ta ei komistaks, kui tuleb.

Ja lambi kõrwal walendab paber.

Mari magab tõeste, seda on näha, ja kuna Tõnu end riietest koorib, ei lahku ta pilk mureta magajast. Ta silmib teda järilt edasi, kuhu weel istuma jääb – tema kahupead, ta priskunud kaela ja kerkinud rinda, ta õlga, puusa ja käewart, kõiki neid õitsele löönud worme, mida ta katmatana ja kaetuna näeb wõi tihkemast kattest läbi aimab. Ning uueste, ent wõimsamalt, kuumemalt tikub teadwus talle peale: tal ei ole enam kolmat last, tal on äkitselt naine!

Tõnu kustutab tule. Ja kui ta leitu kõrwale on heitnud, krambib süda tal kokku, ning magajat oma suure kondise käewarrega rinna wastu rusudes kaebab ta temale suhu, silma ja kõrwa: „Naine, naine, miks sa mu maha jätsid!” – –

Sel tunnil põlewad Kremeri herra poissmehekorteris weel küünlad.

Neid põleb rohkemgi paaril wiimsel õhtul, sest kõik toad on walgustatud.

Herra von Kremeri terwis on nimelt wäga hea, ja et küllate selle tunde mõnu maitsta, ei rutta ta magamaminekuga.

Nõtkel sammul ja helkjal näol mõedab ta saali pikkust, käed kord puusas, kord hubaselt püksitaskuis, kord halle kihwu läbi pihude lastes.

Ja muusik mängib nurgalaudil, ja sohwalaual õõgub punast portweini klaasis, ja lõige kollast kooki naeratab taldrikul.

Siis wõtab wanaherra taoti istet tugitoolil, teeb wäikse rüüpe klaasist, mugib suutäie taldrikult, ja enne kui ta joob, ei unusta ta klaasi peegli poole tõstmast ja oma naeratawale ärakujule terwist noogutamast.

Süda on tal korras. Wimmasest klapist pole midagi märgata. Tuiksoon töötab rahulikult.

Muusik aga, mahe ja magus, see tilistab kogu õhtu üksiklase sügisest ihuwiisi „Die letzte Rose”, ja wahel, kui uus hoog turda tugewust lõbutseja põue paisutab, tõstab Ulrich von Kremer oma Jupiteri–häält ning müristab pillile kaasa laulda:

„Ist denn Lieben ein Veibrechen,

darf man nimmer zärtlich sein – – –”

Nüüd on aga lepingul, mille Tõnu Prillup Kremeri herraga tegi, kaks palge: üks pahandaw ja teine rõõmustaw. Oleneb ainult sellest, kumba silmitsed, et wastawasse meeleolusse sattuda. Ja järgnewail päiwil silmitses Tõnu wahelduseks rõõmustawat palge, ning temagi rinda asus rahu ja hingeline ülendus.

Kõige pealt nägi mees ära, et ta Marile ülekohut teinud. Sest astus Mari oma sammu wabalt, siis oli ta tema tänu teeninud; talitas noorik aga ülemate wägede ajul, siis oli teda õletada seda ülekohtusem, et Tõnu säärast aju neilt wägedelt ise ju palunud. Kuna aga wõimataks jäi kindlaks teha, kas üleüldse wõi mäherdune neist wägedest siis Mari mõjustaja olnud, wõttis Tõnu targu nõuks, kõigile neile ühetasaselt tänulik olla: Marile, Maarjale ja taewaisale niihästi kui wäele, kellega Sutsu eit ühendust pidas – teadagi ka eidele endale. Lahke nägu ja kiitlik sõna tasus eelmisi, Triinule aga sai lunaks ohter osake Prillupi nurme–õnnistust. Targa õnneks oli Kruusimäegi sügisel tänawu pisut enam põlles.

Muidu hakkas Tõnu end unistustes hällitama rõõmudest, mis kewad’ temale pidi tooma. Nugris neist rõõmudest endale eelmaitset nõutama, kaldus ta tee nüüd arutihti piimakambri, mõisa karja ja Kuru kuuendiku piirkonda. Mis ta siin kui seal nägi, oli ju ammu nähtud, ent Tõnu ei saanud sest näinuks. Ja kuna mees waatles ja piidles, ei wõinud ta teisiti: silus oma karwast koonu ja muhales.

Kamber, kari ja Kuru – see kõik ootas ju nüüd teda!

Ja Jaan ei teagi.

Ja teisedki ei tea.

Kui nad aga kord teadwad – no neid silmi, no neid silmi!

Ja kui ta üks õhtu karjamaa põõsa alt taas kord Kuru Jaani ärasõitu näeb – hea koorm kollast ja walget kulda on Jaanil seegikord peal – siis ei wõi Tõnu teisiti: ta saputab talle käega head teed järgi ja podiseb kõigest kõhust naerda: „Aga kunniks meel! Aga kunniks weel!”

Ja kui ta Kruusimäe wainule jõuab, siis peab saunadele ümberringi ülemeeliku pilkekõne, kõne, mis kuulub ligikaudu, kui tuleks Prillup kukega torni poolt:

„Jahaa, konutage ja wahtige aga, teie mutikoopad! Aina üks teie seest oli walitud, aina üks leiti weart, et teda tõsta! Teie teised aga – tuhnige mulda, mis ei elata ega sureta, orjake mõisa ja sööge silku igaweste! Jääge lagedaks, teie lagedad, sest karwane peab mees olema, keda kuuldakse ja tõstetakse!”

Kahju, et kedagi talle wastu ei tule. Tõnu ei tea, mis ta temale ütleks, aga ta ütleks midagi. Tõnu ei tea, mis ta teeks, aga ta teeks midagi. Mitte wõimata pole, et ta temale naerdes keelt näitaks ja teda wägipulka kutsuks wedama.

Kodu aga on Tõnuke libe. Ta on nii libe ja ligitükkiw, et noorik teda küünarnukiga peab müskama. Kuid Tõnu ei pahanda, ta tasub naljaga: „Sügasin täna rukki–kõrres mõisa lehmi eest ja takka, need kuulasid aiwa himuga – sinul aga kohe sarwed wasta, kui näpuotsaga puudutad. Milla sust sedasi koa mõisaelanik soab!”

Ja siis tuleb päew, mis Tõnu eelrõõmudele isewärki uue juure lisab, päew, mis tema walitsuse hakatust weel kujukamalt kuulutab, kui see lillakriim paber, mis tal kapis lauluraamatu wahel.

Kui Prillup „paburitside” haletuse pärast herralt lähemat juhatust läheb küsima, leiab ta mõisamaja pikka wahekotta astudes iga parempoolse ukse läwel inimese kikikõrwul kuulatamast: köögiuksel seisab kokapiiga, järgmisel Reemeti emand ning selle järgmisel walitseja ise. Kõigi silmad on suured, kõigi suud ripuwad üllatusest, jahmatusest, isegi ehmatusest.

Tõnu mõistab neid kohe. Kunturist, mille uks pisut praokile jäänud, kostab kärkimine. Mäeküla saks ei ole kärkijatest sakstest. Tapleb wahel, aga tapleb mõedukalt. Keegi pole teda kuulnud kärkiwat. Kärkimast, kärkimiseni wihastamast keelab teda ta südagi. Ja nüüd kärgib see tuntud mittekärkija, ja kuidas ta kärgib!

„Wõi sina nõuad minu käest tänu! Mina peaksin sinule tänulik olema, mitte sina minule! Kui sina minule wahel ette maksid, siis maksid sina minule minu raha ette! Kui sina minule wahel laenasid, siis laenasid sina minule minu raha! See on minu raha, mis sinu nina nii püsti ajab, ilma minu raha ja maata oleksid sina ammugi ära täitanud kõige oma naise ja lastega! Täna jumalat – – lõuad pea (jalapõrutus)! – – täna jumalat, et ma sind juba kanna pealt minema ei kihuta oma krundist, ja kasi mu silmist, lurjus!”

Uks lendab laiali, ja wälja kohmib Jaan punetawa peaga. Ta ei näe kedagi, Tõnul wiib peaaegu puusa ära ning kojaläwel lööb käed piitatesse, enne kui alla astub, nagu kardaks komistada ja kukkuda.

Ustelt on teised kuulajad kadunud, Prillup liitub seljaga seina wastu, kunturi–uks tõmmatakse klõmmdi kinni.

Ei ma täna parem lähe, mõtleb Tõnu ja poeb kojast. Ja kuna ta kodu poole koiwad, tuksuwad ta õlanukid seesmise podina wõbistusel, ning käsi silub lõuga, silub lõuga! Ja wahel waatab tagasi selle pooliku maja poole täis suuri asju, ja uus wahk wõbinaid täidab teda kõhust õlanukkideni.

Kui ometi keegi wasta tuleks!

Tulebki. Kruusimäe wainu–wärawas tuleb Pajusi wanamees wasta.

Kas tahab ka uudist kuulda? – Kuru Jaan piimamehest lahti lastud! Kohtki üles öeldud! Just praegu. Ja misukese saunaga!

Wõi lahti? – Ja weel saunaga?

Noja, eks tema tölp tänita saksale suhu: „Wõi see’p see tänu ongi selle eest, et ma herrale ikke ette maksin ja tihti laenasin!” – No seda paukumist ja raksumist siis! Nagu äike lõi sisse. Aknaruudud kilisesid. Ega keegi oleks uskund, et Mäeküla Kremeril niipalju särtsu sees!

Wõi Jaan lahti! – Ja mis tal süüd?

No, uhkeks läheb – liiga uhkeks läheb! Ega saks siis salli, et taluinimene tema nina all uhkeks läheb!

Wõi Jaan lahti!

Lahti mees!

Ja silm tikub silma ja kummagi silm sirab. Pajusi wanamees unustab oma tee ja timbib üleaedsega wainule tagasi. Liiwaku õues näewad Marti seiswat – Jaagup tõmmab käega. Ning temalegi palawalt.

Wõi Jaan lahti, ja sõimuga?

No, kullake, suure sõimuga!

Ja nüüd sirawad kolm silmapaari kokku.

Aga wõi see tema–mehele siis suuremat häda teeb –

No ikke! Eks ta oleks weelgi kahmand. Ja nihukese nahatäiega! „Tänagu jumalat, et kewadeni jäetasse, et mitte kohe koerapiitsaga minema ei kupatata mõisast ja kohast!” Ja mis sealt weel palju muid lopsakuid tuli!

Ei noh, kus see siis tema suguse hinge sisse mahub! See jo temale nagu ninawõru seale!

Ning toas ristlewad nende muigawad pilgud, südame ümbert on kõigil nii soe ja jutt laabub magusamaks iga sõnaga. Wäike–Jüri seltsib ka weel juure, nagu oleks hais teda wedanud.

Ega tea, kes siis nüüd piimad wõtab?

Ega tea, kellele nüüd Kuru läheb?

Seal tõstab Prillupi Tõnu õlanukid kõrgele, ajab suunurga wildakule ning wenitab peaaegu Kuru Jaani kombel pool laulmisi: „Jaa, kullakesed, eks need lähe kellegile, kes teiste ulgast wäilla walitasse ja kell jumala abiga ka natike kerstupõhjast on wõtta. Ääp ehk jõukaid sugulasigi appi kulub. Kuru ja piimad – need jääwad juba ühte, see on teada.”

Kuid kolmele teisele ei püsi see küsimus eesplaanil. Silmapilguks on neile küllalt Jaani prahwatawast lahtilaskmisest. Kaua küllalt on nad Kuru kantnikku kaetsenud, kaua küllalt on see neid põlanud ja pilanud, nad ei lootnudki ka temal wõida pastalt paigata. Ja nüüd – nüüd naerawad nemad – ometi korraks nemad! Ja üürike hiljem, kui need neli suud lahku on läinud, naerab kogu Kruusimäe, ning weel weidike hiljem kogu Altküla, ja Altkülas mitte ainult saunikud, waid ka peremehed. – –

Tõnu aga lailab üle wainu ja muigab mõttes raksu peale, mis tal weel waruks.

Sellega tuleb oodata, et side mitte silma ei paistaks, et nad mõistatama ja nuhkima ei hakkaks. Nõnda arwas mõisawanagi paremaks. Ent kui see aeg kord käes – no neid molusid, no neid molusid!

Ja Tõnu toetab aiaroikale ja püüab neid molusid endale ükshaawal ette moendada.

Ja suu kõhistab korrata, ikka uuel hääldusel korrata: „Wa Prillupi näss wõt Kuru ja piimad ää! – Kas tead koa, kas kuulsid juba – wa Prillupi näss wõt Kuru ja piimad ää!!”

Üsna hea, et ta juba täna märkas kerstupõhjast ja sugulastest tiksata. Küll see neile siis meele tuleb. Häh – las wäristawad pead: kelle käsi siis ikke Tõnu ja tema sugulaste kerstupõhja on puutund, wõi kelle kõrw siis kuulis, kui Tõnu suur soowik tol päewal tähendas: „No kui sa just kusagilt ei soa ehk kui puudu jääb, küll ma siis laenan sulle ise.”

Ja, Tõnu wõib mureta olla, nii mureta, et ei tarwitse otsimagi minna, mis ka, nagu ette teada, wäga tänamata käiguks jääks. On nad ju kõik – niihästi need Tõnu kui need Mari poolt – paraku seda kilda inimesed, keda Kuru Jaan summas „santideks” hindab, kuigi mõni neist, nagu nooriku isa ja onu Ruisus ja Tõnu õemees kirikuwallas, wäikeste peremeeste kirjas seisab.

Tõnu wõib mureta olla ja õhtuti suupilli ajada – kirg, mis temale wiimast aegu üsna äkki on külge hakanud. Roostetanud pill, wist poisipõlwest pärit, leidus otsimisi wana kribukrabu hulgast, ja nüüd ei möödane naljalt enam õhtut, kus tema wiuwiu–muusik, unistaw ja uinutaw, kambri ahjupingilt ei kostaks. Mari ja lapsed wäsiwad kuulamast, aga Tõnu mitte mängimast, mängimine näikse tal mõtlemise ja kõnelemise aset täitwat, endised ajawiited, ka jumalasõna, on pisukese raudse sumiseja eest taganenud.

Ühel õhtul, kui ema aidas riidesse pani ja kodust läks, ei suuda Anni seda enam wälja kannatada. Silmad kalkwel, astub ta isa ette ja kisub tal pilli suu pealt.

„Mitte enam, mitte enam, muidu jään haigeks!”

Isa ärkab kui unest, ta pea nõksub paremale ja pahemale poole, teadmata, mis sündinud. Siis näeb märga pilku kahwatanud näokeses ja wajutab oma suure kondise käe lapsele pähe.

„Ei, ei, – nüid akkame midagi muud peale!”

Kusagilt nurgast tuleb haigutades Juku nähtawale ja jääb isa teise põlwe ette seisatama. Tal on suur kõht, peened sääred ja jäme hääl.

„Kuhu Mari läks?”

„Mari? Mari läks külasse. – Ja, lapsed, nüid hakkame midagi naillakat peale – midagi naillakat,” ja Prillupi pahem käsi, niisama suur ja kondine, heidab pojakesele pähe.

„Kuhu Mari külasse läks?” küsib Anni, kelle huultel weel kustuw jääk hädist ärewust tuksub.

„Ah ema? – Ema läks – ema läks Tiitsule. – – Kuulge, akkame õite tripstrapstrulli mängima – – mis te arwate, kui tripstrapstrulli akkaksime – – Juku, kus su tahwel?”

Kuid Juku suur paun jääb paigale, ta jäme hääl küsib närweldi: „Milla Mari koju tuleb?”

Ja ühtaegu pärib Anni, kellel isa rusked muresilmad: „Miks ta nii ilja weel külasse läks?”

„Ei,” kostab Prillup nende nägudest üle waadates, „tripstrapstrull ei ole nii naillakas, ma akkan teile parem jänest tegema – jänest, kas teate, ja kõiksugu muid loomi – – Ah tema? – Küll ta tuleb ikke koa, ja eks tal old aissa, – – Oodake aga, ma sätin lambi parajasse kohta, ja waadake siis!”

Ja nüüd ilmub walgustatud seinale muste jäneseid, wasikaid, põrsaid, lambaid, kes sööwad, ammuwad, tuhniwad ja hüppawad; ja kuked saputawad tiibu ja laulawad, koerad sitsiwad wõi hauguwad, härjad kaewlewad ja kassid püüawad hiirt, ja weel teised loomad teewad teist imet.

Seda imet ja nalja saab aga wiimati nii palju, et Juku jääb põrandale magama. Annigi heitleb unega, ja wäljas on nii pime, nii pime, ja isa otsa peal sirawad jämedad piisad; tema ülestõstetud suured imettegewad käed aga nibiwad ja nabiwad, kui püüaksid nägemata köidikutest wabaneda.

Nüüd uinub Annigi järil, ent loomad seina peal elawad edasi.

Üksteistkümnes peatükk

Kui „uus Mäeküla” ametiwendade ritta ilmus, ei leidnud need tema küllest midagi korrawastast: pea oli mehel pügatud ja jalas saapad, pealegi tuliuued mustad saapad. Jaa, wõtke kakku, mõtles mees ise nende altkulmu sihtiwate pilkude all, pastlaid ja pikki juukseid is nih! Arwasite wist, et uus jällegi Mats on, et ega Mäekülas muid olegi! No ei, see uus wõib ehk teilegi aridust õpetada, mitte teie temale!

Ja uus Mäeküla näitas ennast eest ja näitas ennast takka, ja seal ei olnud midagi, mis ametile häbi oleks teinud: riidedki olid uued seljas ja kaelarätt puhtam kui mõnel teisel. Ja kui nad ta wankri ja weolooma ja ankrute poole kõeritasid – ehee, kas ehk suud wäänata? Ei neil olnud siingi suud wäänata. Mitte igaühel ei puristanud nii kõnukas kõrb aiste wahel, ja wanger oli hea, ja piimariistad tulid otse tündersepalt. Küll oli uus wanalt ankruid küsinud ära osta, aga kus Jaan! Mees nii täis mürki, et ei müü, kiuste ei müü. Kuluda edaspidi omagi piimamehele ära. – No, ega siis muud kui uued. Uus kaupmees, uued nõud.

Ja ärgu nad arwaku, need wanad, et ta ehk ärilises wiisakuses ja wäleduses neist palju maha jääb. Näe, pillub naistele „prouasid” ja tüdrukuile „preilisid” nagu nemadki, oskab raha eest tänada ja peenemaile loogamustki teha. Ja wõist pakub kiites maitseproowi ja piimast laseb lonksu pealekauba. Wõib ju olla, et ostjail tema wankri taga pisut kauem tuleb seista – kätele on andmine, peale raha–arwamine weel uus – aga ärap see wilumus warsti tuleb. Neil oli muidugi hea meel, kui tal üks wõinael esimesel päewal porisse potsus ja paari inimesega sel ning teiselgi päewal sekeldusi tuli raha tagasiandmise pärast; aga kui austatud ametiwennad endile oma esimesi müügipäiwi wõtaksid meele tuletada – ega tea, kas maksaks neil mokkagi muigutada!

Mis nüüd Mäeküla kauba kuulsusesse puutus, mida Jaan nii suureks kiitnud, siis leidis Prillup warsti, et mees rohkeste liialdanud. Oli ju üksikuid, kes „Mäeküla” järgi küsisid, asemikule tunnistawalt otsa waadates, aga nii robinal, nagu pidi wõima arwata, neid poolegi ei tulnud, ja jällemüüjateks oli poodnikka, isegi maantee ääres, kust Tõnu sisse sõitis, üsna otsida, ennekui keegi leidus, kes mitte mõne wõistleja toodetega ei kaubelnud. Teadagi, et wana Mäeküla uuele oma müügikohad ilmutamata jätnud, ja nõnda pidi uus estpuhku piima, mis turul ära ei läinud, liig wäheste poodide pärast hiljem uulitsatel lahti lööma, muidugi alandatud hinnaga, kuna jälle wõiga tuli „surnumatmist” toimetada.

Ent need olid alguraskused, millest Prillup lootis warsti pääseda. Ja mis Mäeküla piimal–wõil kuulsusest weel puudus – küll tema neile selle nüüd muretseb, oodaku aga.

Asja warjuküljena oleks wõinud Tõnule tuntawaks saada ka öine teekäimine, millega ta esiaegu harjumata. Sõida pimediku algel juba kottu wälja, wõntsu ja wäntsu ankrutega wõitu puruhalwal teel, öö saada mõnes linnaligidases kõrtsis mööda, mis jäma ja piibuwingu täis, ning siit katsu kella kuue paiku linna, kust alles lõunaajal tulema saad, et teist kolmkümmend wersta tagasi rubjada. Unest pole õieti juttugi. Mis wankril saad tukkuda, see on. Silmaääred wõtab punama ja ankruid wastu löö ja hõõru kõrwad weriseks.

Aga rõõmude kauss Tõnu kaalul wibab nende halbtuste kausi kõrgele üles. Piimakambris naisega talitada – lüpsisid wastu wõtta, pütta koorida, wõid wändata ja wormida, piima ankruisse ajada – see üksi juba on tasu kõige eest. Ja siis piitsa plaksutades täie koormaga mõisaõuest sõita ja Kuru wärawast teed alustada! Ning kojusõit raske pungaga! Hoopis kõnelemata kõdist, mida pakub kauplemine turul ja isegi tingimine lihunikuga wasika pärast kõrtsi rehe all – nad on ööseti teel wastas. Kuhu juure weel tuleb lõbu Kuru kuuendiku wiljakat pinda harida ning mõnu uuemais ja lahedamaid ruumides elada.

Ei, Tõnu on püsti rahul, Tõnu ei kahetse.

Tõnu tähendab nüüd midagi – ja, juba nüüd, kus ta weel mõisa ega talugi ei taha osta. Tõnu sai tähenduse sest päewast peale, mil teda uueks Kuruks ja uueks Mäekülaks hakati hüüdma.

Tõnu loeb seda tähendust enda ümbruse silmist, kui ta sest ise ei peaks teadmagi, ja kus teda ei tunta, seal kannab hoolt, et teda ja tema tähendust tundma hakataks, nagu ta õigusega tohib nõuda. Ta ei ole pealetikkuw, aga kus asi annab ja jutt talub, seal ei jäta sekka pisimata, et tema see uus Mäeküla ja see uus Kuru. Mitteteadjaid on ju esialgu rohkeste, niihästi linna– kui kirikuteel.

Aga et nad peale selle teaksid, et tema ärikäsigi hästi käib – iseäranis need ligemal – siis laenab uus Mäeküla wanalt sellekohase märguandmisewiisi ning wilutab oma pea weerlema ja nina tõusma. Sellega ei ole enneaegu kelgitud, ei, on ainult öeldud, et julgeste tulekul, mis weel ei ole. Ja kuna seda kahtlemata nõnda mõistetaksegi, ent ometi muigatakse ja üksteisele külge müksatakse, siis wististe sellepärast, et uus weel küllalt osaw ei ole wana jälgima. Puudub taktitindlus, puudub mõnu. Nähakse lüpsiaegu nagu ennegi, et Kuru kinkudelt hälliw pea tuleb, mis ninaga ristimärka teeb jumala õhku, kuid kõigil on tunne: tee mis tahad – ei ole eht! Ja mõni arwab, et uus seda ehtsust kätte ei saagi, meister kukkuda ikka taewast.

Sellest, mis tulekul, ei ole Tõnul muidugi weel kujukamat eelmäära. Wast aasta jooksul alles wõiks seda Jaani kaudu loota. Seks jüripäewaks ei ostnud Jaan nimelt ei mõisa, ei talusid – meelepäralise leidmiseks nappinud aeg ära – waid kolis naise sugulaste juure teise walda „aplaagrisse”.

Uue põlwega rahul näikse Marigi olewat – näikse, sest suu tal midagi ei ilmuta: Maril on üksainus sõber – taotab ta ema öelda – ja see elab ta pealuus. Mari näikse rahul olewat, sest ta töötab suurema malluga kui ta muidu wõrdunud, iseäranis wõi kallal, mis tema himutööks on saanud, ning esimesel kuuel kuul wähemalt ei juhtu ühtki säärast korda, kus ta käed äkki rüppe paneb ja seletab: Täna ma ei tee. Kõigiti teadlik äri korraliku käigu wajadusest, laseb ta aegadel, mil wälised tööd sisemise kipuwad tõkendama, oma noorema õe Ruisust endale appi tulla, kuigi talle tawalikult wastumeelne on teisi enese heaks tülitada, olgugi see teine wereligidane isik.

Eriti rahul näikse noorik olukorraga olewat, mis teda lubab raudteega ajuti linnas käia, liiategi walgustatud kukruga. Harilikult teise päewa lõunaks tagasi jõudes, toob ta sealt lastele terwed seljatäied kirendawaid uudiseid kaasa – pillimeestest, kes mängiwad, nii et süda hakkab põuest kippuma, kommejantidest, kes kõneledes kõik seda sulle ette teewad, mis juturaamatutes lugeda, hobustest, kes pilli järel traawiwad ja tantsiwad, ja ratsalistest, kes nende seljas kaelamurdwalt hüppawad ja muud imet teewad. Sadama ilmataguste laewadega, hallid müürid õudsete tornidega, päratumad kirikud särawate altaritega, kingud ja puiestikud ebeldawate lõbutsejatega – kõik sõnub neile silma ette, ja nii selgeste, et nad õhetawal hingel endid ise tunnewad nägijatena.

Ja kuna nooriku pung nüüd walgustatud, wõib ta linnateelt suurema kompsuga tulla. Tema nõrkus on kaunid jalatsed – juba kolmanda paari saapaid wõi kingi toob ta endale talwe alguni, ei unusta aga ka tütart ning poega. Pea ja keha eest hoolitseb Mari wähem, kõigeks ei ulataks weel kukurgi, ent jalg peab nägus olema, ja tal pole kerge saapakaupluse waateaknast mööda pääseda. Ning uue walge lambi, seinakella ja parema peegli muretseb majasse, pühapäine kohwike tarwiliste riistadega leiab Kurule teed, raamatuid sigib juure, ja noor perenaine on alla jäämas kiusatusele, tulewaks aastaks üht nädalilehte tellida, millest ta senni wahel üksikuid numbrid kaasa tõi ja mis lugedes üsna ära lagunesid tema ja laste näppude wahele.

Wast peab Prillup mõndagi naise ostudest üleliigseks uhkuseks – tema eelkäija koda oli puhas kõigest säärasest – ent ta ei püüa wastu sõidelda, ta käsi käib ju hästi, ja üsna hea on wiimati, et seda mujaltki märgatakse kui tema ninast. Ning lõpeks – ega ta wana Kuru eeskujust isegi nii täpi pealt kinni pea: tema keelekaste linnateel on teine kui Jaani oma ning piip taganeb tihtigi sigari eest. Ühele kui teisele pole wastu panna – hukutab noh! Hukutab nagu noorikut saapapoe aken.

Ja rahul on kolmaski lepinguosaline.

Kes teda terasemalt märkaks tähele panna, leiaks, et ta nooreneb. Tema põsenahk lööb selguma, kui mitte silenema, kõnd kaotab wohmaka õõtsuwuse, käed kepiga lahkuwad ristluu pealt, wabale liikumisele andudes, ning wirgunud ja julgunud silm näikse wanas waateringis palju uut tabawat.

Ei, aina uut, sest Kremer rändab maalitud ilmas. Mälestused, wärskem wärske järgi, wõõpawad talle nüüd ümbruse ja paistawad seda wärwilise walgustusega. Elu ep ole enam waid elataw, ta on kaunis ja magus. Ja hinnatuks saab see magus kaunidus, kui ikkagi õre mälestus jälle kord tihkeks tõeks saab, jah, kui ta alles weel saamise eel wäriseb, kui määratud päew ja tund lähenewad, kui teatud akna peale teatud koputus käib wõi linna salapesa uksekell sel ja ainult sel kombel heliseb. Siis surub Ulrich von Kremer käe südame peale, mille klapile öeldakse wigane olewat, ja ihkab endale surematust, wähemalt aga wanaisa Götz von Kremeri iga, kes sai wanaks sadakolm aastat, neli kuud, kaks nädalat, wiis päewa, üheksa tundi ning kakskümmendkaheksa ja pool minutit.

Ses uues ilmas on inimesed head. Kes nüüd iganes ärda palwega Mäeküla mõisniku poole pöörab, kes seejuures pealegi niisket silma teab näidata, liiati kui ta nõrgast soost on, see wõib julge olla tahtlikku kõrwa, soowilikku südant ning wõimalikul määral lahtist kättki leidmast. Piiskab heinamaad ühele, küttelisa teisele, ehistuspuud kolmandale, ja kelle sälg wõi mullikas paha pealt kinni aeti, see wõib poolest trahwist pääseda, ja Karitsa Kaiel olla õnneks läinud, wiimati kõrgendatud rendistki paar rubla maha nutta. Kõigist ette aga on karjatüdruk Tiiu, kes silmaweega omale mehe wõitis.

Ühe lõunase lüpsi puhul paneb peremees tähele, kuidas Tiiu lehma all kord üht kord teist põske käist wastu äigab. Kremer käib temast paar korda mööda, siis puudutab teda õlast.

„Mis sul wiga on, Tiiu?”

Tüdruk tõstab pead, nuuksatab, ja nüüd jooksewad pisarad tal ojana.

„Emand teab.”

Ise waatab wargsi wäikse musta eide poole, kes tüki maad kaugemal lüpsab.

Kremeri herra küsib emandalt.

„Ja, – Reemet pidi selle asja pärast õhta kunturi tulema.”

Ja kui nad toobrist emanda märguandel eemale astunud, surutud häälel:

„Eks saand teda nelja silma all mõndagi korda usutada: Tiiu, Tiiu, sinuga ei ole asjad õiged, aga ikke rinnu wasta: ei olla kõwerad ammugi, kunni eile lõuna tuppa poeb, põllenurk silmi ees ja kurk nuuksutõmbel.

„Noh, Tiiu, mis siis sind nii kurwastab?”

„Seisab, laseb räästad tilkuda ega wasta mitmel ajal; wiimaks kõige wäega: „Mis ma siis enam rõemustan – mul jo warsti kää!”

„Noh, ütlen, wõi seegi nüid suurem õnnetus, kui aga isal päitsed peas.”

„Seep see ongi” – ja enesel krambib rind kokku – „ta ei taha mind wõtta – ema õssitab takka!”

„Kas ehk Ketas wõi?” küsin.

„Kes siis muu! Nüid ta kuriwaim ajab Peetri peale, aga Peeter, jumaluke, see äbelik Peeter –!”

„No, juba sa ise tead paremine,” ütlen. „Kui Reemet tuleb, küll ma räägin.”

„Jah, emand, aidake mind waest inge! Olen mis olen – eks mu’st Ketasele saa naist küllalt!”

„Noh, ea küll, Reemet wõtab poisi õhta käsile, aga kus poiss! Kõwa kui tahk. Ei, kus tema nüid! Tiiul teisigi käijaid mõisast ja külast, mine wõta koer seal kinni! Puhas mis puhas! Ja ärra teab – Reemet põle ka mees inimest tümaks tegema, see jääb nüid ärra oma ooleks.”

„Kas usute, et tüdruk tõtt tunnistab?” küsib Kremer.

Emand teeb pea ja kätega liigutuse, mis ütleb, et tal selles wähematki kahtlust ei ole.

„Siis peab Ketas talle täna weel kosja minema!”

Herra von Kremer pöörab ümber ja sammub otseteed wäikse musta eide juure lüpsjate seas.

„Kas su poeg koju tuli lõunale, Truutu?”

„Jah, ärra.”

„Siis ütle talle, et ta minnes kontori tuleb.”

Warsti ilmub Mihkel Ketas, see pois, kes lese emaga mõisa wihusaunas elab, musta peaga jässakas rangjalg, Kremeri herra kohtujärje ette. Aga ta ei tule üksi, ema on tal kannul.

„Sind ei ole mul tarwis!” Ja herra tõrjub ta ukse pealt tagasi.

Kuid see ei keela eite kontori uksele wäljas sedasama seletamast, mida ta sees tahtis seletada. Et see aga liiga kuuldawaks läheb, siis kisub saks ukse lahti ja ajab ta wahekojastki minema.

„Kuule, Mihkel, minule on räägitud, et sina kõlwatumat elu elad – siin mõisas käimatumat elu elad. Kuda tohid sina mõisas, kui mõisa inimene, kõlwatumat elu elada?”

Poiss põrnitab herrale tummalt ja tuimalt wastu.

„Mõisas ei tohi ükski kõlwatumat elu elada, mõisas peab igaüks ausat elu elama, see on jumala ja mõisaärra kõwa käsk. Kas sina seda käsku ei tunne?”

Waikus.

„Kas sina ka lauakirikus käid?”

Roikaw ja.

„Kui tihti?”

„Kaks korda oastas.”

„Soo, sina käid lauakirikus, aga jumalat sina ei karda; sina elad mõisa maa peal ja mõisa katuse all, aga mõisaärrad sina ei karda! Arwa nüüd ise, mis peab mõisawanem niisukesega tegema?”

„Mina ta isa küll ei ole.”

Kremeri pilk wõtab poisi orgi otsa, hääl muljub.

„Kui tüdruk ütleb, sina oled isa, siis oled sina isa!”

Nüüd tuleb poisi sisse juba elu. Ta kraapab üht ja kraapab teist püksisäärt, nihutab õlgu ja muigutab suud.

„Ei ole! – Mitte ei ole! – Ilma peal – kas mu pärast – – ei ole ega ole!”

“Soo. Aga kui mina sind tunni pealt lahti lasen ja tunni pealt saunast minema ajan kõige emaga – kas sina siis oled isa?”

Mihkli silmad keerlewad, käsi pühib siit– ja sealtpoolt nina, noodike wähem kindlust on tal juba toonis:

„Mitte sugugi – – Mina nüüd mõni isa – – Nagu teisa ei oleks – – “

„Kuule, Ketas, ma ütlen sulle nüüd weel paar sõna heaga” – Kremer wajutab kaks sõrme talle õlale ja tagandab häälest käskija –: „Sul peaks ometi ale meel olema tüdrukust. Kuhu ta lapsega jääb. Wanemaid tal ei ole – – “

Ketas wahib maha.

„Miks sa teda siis ei taha? Ta on jo wiks ja terwe inime.”

„Wana – – ja ema ei salli – – “

„No waata, nüüd sa tunnistad lapse ilusti omaks! Sa põlgad Tiiud üksi sellepärast, et ta sinust mõni aasta wanem on ja et ta sinu emale meeltmööda ei ole, mitte sellepärast, et ta teisega lapse saab. Aga kui ta sulle enne kõlbas, siis peab ta sulle ka pärast kõlbama, ja kui ta sinule kõlbab, siis peab ta su emale ammugi kõlbama.”

„Minu laps see küll ei ole – – “

„Aga wõtaksid Tiiu siiski, et mitte leiwast ilma jääda – mis? – Ma ei tee nalja – – tunni pealt! Ja tüdruk kaebab su kohtusse.”

Mihkel muheneb juba, ta pilk hakkab tõotawalt saksa saabaste pealt reisi ja rinda mööda näo poole tõusma, kui ema hääl wäljast talle äkki kõrwu lööb. Murelik eit on waheajal heaks arwanud kontori akna taga seisupaika wõtta, ning sealt wastab nüüd jagusa kuuldawusega:

„Eks sedasi ole jah õigus ilma peal! Mis nõnna wiga libudel tanu alla soada! Muudku magata poissa, ja kui oop külles, siis akatasse ühe tutist kinni, kes põle ema kurgu alt weel öödki ära soand! Nõnna jah! Ja ega siis minu last usta, ustasse seda wana wärda, ja poiss wõetasse näpisti wahele nagu mõni kurjategija! Et aga see nurgatagune soaks korjaja, kelle peale ta meel maias! Öelgu poiss irmuga, mis ütleb – õige see ei ole, mina pean seda ometi paremine teadma, aga nää mind ei lasta ligigi!”

Eide kaarnapea kaob küll akna tagant, kui saks sinnapoole pöörab, ent poiss on sedamaid jälle kiwiks tahkunud. Kas wõetagu tal pea otsast, temal ei olewat kogu asjaga miski matti!

„Hea küll” – Kremer wõtab uuri taskust – „kella wiieks olgu saun tühi ja teie mõlemate jalad minu maa pealt läind. Kui teil weel moona ja palka sees on tänase päewani – ma waatan raamatust järele – siis saate seda walitseja käest. – Jumalaga!”

Mihkel kõheleb, kaldub aga wiimaks ometi ukse poole käänama, kuigi ustaw aimdus talle ütleb, et moon kõik wäljas ja palka ettegi wõetud. Ja kuna poisi käsi sirgub lingi järel, kohendab saks end lauda istuma, mille juures tal mõminal kihwade alt pudeneb:

„Oleksin sulle kewade ühe Kruusimäe sauna and, aga et sa niisuke krants oled, siis hulgu peale.”

Kuid korraga ei lähe Katu, ta käsi tõmbub tagasi, näib, kui linguksid ta suured kestawad kõrwad kuulatawalt. Ta wahib tüki aega kiiwa istuja poole, pöördub ikka enam ümber ja teeb järsku mütaka kummarduse.

„Aulikud arrad – ma küsiks ema käest nõu.”

„Siis aga ruttu!” käratab Kremer ühte raamatut lahti lüües.

Poiss on kadunud, kuid waewalt kaheks minutiks. Ta kohmakas kogu pole uksest weel täieste sees, kui suu kuulutab:

„Ma wõtan siis Tiiu ikke ää.”

„Hea küll!” ning herra von Kremer lööb raamatu jälle kinni.

„Ja selle Kruusimäe saunaga – –?”

„Sauna saad.” – –

Kui Mäeküla mõisnik õhtuse lüpsi aegu oma karja seas uidab, tõuseb üks lüpsiline lehma alt korraga üles, haarab wanaherra käe ja suudleb seda sõnalausumata kõigi ees.

Kaksteistkümnes peatükk

Turul sügise Woka piimamehelt uudist kuuldes, endine Kuru–Jaan, tema eelkäija, olewat sinna walda maantee ääre neljatuhandese koha ostnud, kus edaspidi poekese mõtlewat lahti teha, tähendas Mäeküla piimamees ainult, kuna ta piitsawarrega wankrikodaralt pori torkis: „Nät seal, pidi jo ikke mõisa ostma,” ning limpsas keelega tutikese mokahabet hammaste wahele.

„Kuula nüid,” naeris teine, „mis suuga wiga mõisaid osta! Wõi temagi piima saksa kääst muidu sai.”

„Wõtab ehk weel paar kohta juure.”

„Eks ta siis oleks kohe wõt, meil neid enamgi soada, metsaga ja ilma.”

Mäeküla talitas ühe ostja minema, siis hammustas jälle habet ja ütles Wokale, kelle kaup müüdud:

„No ehk paneb poe suureste käima.”

„Jaa, wiiesaja rublaga – kriiti soab jo koa.” Ja Woka hüppas wankrile ning sõitis reast.

Koduteelgi, kord paremast, kord pahemast harust, oli Prillupil salguke habet suus, kuna kulmuwõlwidelt rohkeste kortse silmade peale rippus. Ei ta tukkunud täna, ei imenud sigarit, istus aga wagusi waatide wahel ja silmis sörkiwale kõrwile sappa. Kui suu nõõtas ja käsi piitsa liigutas, siis aiwa taotamisi. Kõrtside ette, kus peremees wõrdunud peatama, kippus loom seisatama jääda, kuid Prillup puhkas teda ainult ühe ees poolel teel ning jõudis selle tõttu waratselt koju.

Ühtki tee–uudist ei toonud ta naisele seekord kaasa, ja kui kutsari Peeter mõni päew hiljem tema kui ka Mari kuuldes endise piimamehe kohaostmisest kõneles, oli Tõnul näpp sügades põsepealses karwatihnus, kuna ta rahulikult tähendas:

„Nooja, eks tal ole nüid oma talla all ja oma pea peal; kes meist, kullake, sedasama ei tahaks.”

Noorikule näis aga järgnewalt, kui hakkaks Tõnu linnateelt kulmukortsudes wahel midagi kaasa tooma, mida seal senni ei olnud. See sagenes teisel äriaastal, Mari ei saanud kujutisest walla, et seesmisel Tõnul wabadikud majas. Need kitsendasid nähtawaste lahedust ja panid ta tusklema. Naisele ta neist ei wiiksatanud, kaude tulid aga esile. Tema, kes muidu toriseja ei olnud, torises nüüd tihti wõi ja piima kallal, neile wigu otsides ja neid wigu enam–wähem naise pügalpuule lõigates. Nähtawa põhjuseta sattus ta wahel ärewusesse, ja põhjustest üks tundus Marile see weider olewat, kui Tõnu teda nägi rõõmsana.

„Mis sina seal siis kigaldad?”

„Ah, niisama.”

„Kade jälle reakima?”

„Noh, naeran wanameest” – Mari waatas kõõrdi koorekernu. „Kurdab ja kurdab, et põues sügeleb, kipitab, ega hullu tea, mis! Küsin näha – wõtab põue lahti ja näitab – puutäi! Üsna lilla ja pronnakas teine juba. – – „Oodake, ma kisun ära.” – – Kus tema! Mõlema käega wasta: „Ei, ei, jumala pärast, ei – ma sõidan linna tohtri juure!” – – Ja sõidab” – Mari kõwerdus ja pühkis põske – „ja sõidabki teine pää linna tohtri juure!”

Aga naerja tõsines ja waikis kähku, kui ta imestaw pilk mehe nägu riiwas. See oli tõmmuks imbinud rähmaste karwade all, weidralt kerkinud ja lõualuudest laienenud, ning silmad ei olnud enam rusked, waid huum–punased.

Tõnu seisis üürike aega sõnalausumata, siis tikkus lühike, poolwilistaw ägatus tal kurgust, millele järgnew sõna lämbus. Ta wiskas lusika, millega pütti koorinud, põrandale ja wehkis uksest.

Nende wahekorda hakkas sennise asemele midagi muud, midagi enamat tükkima. Noorikust ei loobunud tunne, et teda salaja walwel hoiti, et teda piirati, et tema sisse püüti. Ja see ei olnud mitte igakord ustaw walitseja, keda ta Tõnu waate näol enda küllest tabas, ei, selles kirgas wahel midagi, mis sundis mõtte seisatama.

Prillup istus ühel septembri–õhtul juba wankris waatide wahel ja Waska käänas aise aiasambast tee poole, kui korraga üle wärawa tagasi kostis: „Mari, tule weel natuke siia!”

„Unustasid kedagi?”

„Ei – sõnake reakida – – tprrr !”

Noorik ei selitanud pimedas tema nägu, haistis ainult tema suust käiwat wiinalõhna – Prillup, kes jõukamal põlwel wiina kodu pidas, oli õhtulauas söögialust wõtnud – ja märkas tema häälewärwist, et ta seestpidi mitte päris tüün ei olnud.

„Mis siis?” Mari toetas jalga rummu peale.

Tõnu wiiwitas, nagu ootaks tuulepuhangu möödaminekut, siis järsku tundis Mari tema kõwa kätt enda pealael.

„Ehk pead jälle minema – – ära mine – – ää seekord mine!”

Ses sõnas kumisesid keeld ja palwe ja nende wahet täitis lootmatus. Ning ennekui naine taipas kosta, pingutati ohje, tõsteti piitsa, ja wanger weeres räpaka käänega aia äärest teele. Natuke kaugemalt kuuldus kui köhatus, kui wägine läkastus läbi pimeduse, siis korises ainult wanger ja raudkiwi lõi ratta all tuld.

Mari kuulas kõrinale tüki aega järgi, käsi kuklaaugus räti all, teine kergelt puusal. Siis aga tuli midagi muud talle meele. Ta kahmas körtsiku parema kintsu kohalt pihku, et neid tõsta, ning jälgis nüüd korda kolm ühte linnas nähtud kõrgete kontsadega prouad, kuida see edelalt üle porise uulitsarenni astub. Renniks oli Marile walgusewööt, mille kambriaknal põlew lamp õue ja wärati taha heitis.

Wiimati läks wilistades tarre, ja kui õhtused talitused toimes, magas pika öö maha. Pikk oli Mari öö ikka, kui Tõnu linnateel, sest õhtust ja hommikust sai lisa. Ja kui ta seda wahel raiskas, siis tahtes ja mitte pidades. –

Nädalapäewad hiljem olid Kremeri herral Särgwerest külalised: kõik kolm „pinguiini” wend Adalbertiga. Nad tulid nagu kunagi ainult paariks tunniks – hall kutsarirauk ei wõtnud hobuseidki sharabani eest – ja wiitsid aja enamaste wäljaspool Ulrichi poissmehekorterit ära, ühisel luitel, mis mõisa ligemast ja kaugemast ümbrusest karjamõisani ulatas. Mäeküla inimesed, kes oma krundis nii arwa muid herraseid nägid, liiategi sääraseid laias ja kahisewas riides, tõstsid igal pool päid ja jäid neile järgi piidlema. „Neid sünnib õite waadata,” ütlesid mõned, kuid seletamata jättes, mispärast siis, ning kellel neist oli teretada, see tegi seda naeratuseni ulatawa lõbusa lahkusega.

Särgwere Kremeril ep olnud Mäeküla wennaga wähematki wälist sarnasust. Pikk, kõhn, kuiw, lubiwalge kikkhabeme ja suurte mustawate lohkudega põskis, tuletas ta meele mõnda Napoleoni wana ohwitseri peale tagasitulekut Moskwast ning teisenes niihästi Ulrichist kui ka õdedest weel oma liigutuste rütmuseta apsakusega, iseäranis, mis kõnnakusse puutus. Hoolimata lühikestest, tippiwatest sammudest, mis ta oma kõrgete koiwadega wõttis, jõudis Adalbert von Kremer taktikindlalt õõtsuwast seltskonnast ühtelugu tüki teed ette ning pidi siis, et jälle ühes minna, igakord tagasi tulema. Tawalikult märkas ta enda ettejõudu alles siis, kui talle midagi pähe torkas ütelda, ja et see enne teistega ühinemist mitte meelest ei läheks, siis hoidis ta käe pikalt ja kõrgelt seltskonna poole sirgu, kunni sõna wõis wõtta. See ala korduw jooks frondist wälja ja fronti tagasi sai sellest weel joone iseloomulisust juure, et Mylord, Adalberdi herra truu hurt, kelle pikk teraw nina peremehe kannult naljalt kunagi ei lahkunud, nagu wari kõik need minekud ja tulekud kaasa tegi.

Karjatamiseni sarnased aga olid kolm õde üksteisele, wähemast’ weidi eemalt waadates, nii et mõned lahkjooned nende silmnägudes arwesse ei tulnud. Need wäiklased mustjad pead küüniwate nokkninadega, need peene kaela ja kitsaste õladega algawad ning allapoole järjest’ laienewad ja tüsenewad kottkehad ning lõpeks need lühikesed, weidi mannetult liikuwad käewarred selle pehme ihuliku ohtruse külles õigustasid muidu aga kauniste nöökawat nimetust, millega wend Heinrich kord ülemeelikul tujul õekesi ristinud, kuna tõepoolest küsitawaks jäi, kas laewamees Jäämerel, kui ta neid pinguiinidekarja hulgas lumisel neemel oleks näinud, nende sümpatiliste püstlindude ja Särgwere preilide wahel oleks wahet leidnud.

Mida enam daamedel kehalik liikuwus puudus – selle poolest seisid nad Ulrichist wennale ligidal – seda wilajamat wallalisust ilmutasid kõnes. Nad juttusid – enamaste kolmekesi isekeskes – küll teatawa jaheda mõõdukusega toonis ja isegi tempos, kuid selle eest wahetpidamata ja – mis omapärasem – ilma et üks ühe ja teine teise sõnu tähele oleks pannud, ilma et üks teist ja teine kolmat oma lauset lõpetada oleks lasknud. Kuidas nad üksteist mõistsid, jäi saladuseks kõigile, ka kolmele wennale, aga nad mõistsid üksteist, sest muidu poleks mõni mõttewahetus waenulisele kokkupõrkamisele wiinud. Wend Adalberdi sirgu aetud käsi pidi sagedaste kaua õhus püsima, ennekui tarwiline rahupilk maha heitis, ning wahel oli tal meelespeetaw ütlus siis juba ununenud. Paremine läks Ulrichil, kes ennast oma Stentori–häälega oskas aidata.

Karjamõisast kaudseil radadel tagasi jõudes, oli wäikene seltskond rohuaia trööstita räämas pisut ümber kolanud ja lükkis nüüd mulgust läbi, mis wiis pesuköögi kõrwalt kaewule ning edasi sellele paiguti lautade ja eluhoonete wahele jäetud awarale muruplatsile, mida karjataraks tarwitati. Kari oli joodetud, lõunane lüps parajaste käimas, Kuru perenaine wedas käsiwankriga pesuköögist puhtaid pütta. Wedu ei olnud mitte just kerge, sest maa oli kaewu poole kallak ning miski põhjusel – koolis küll weel ei käidud – puudusid wäiksed tagantlükkajad.

„Hedaa, noorik, oota ma aitan sind!” hüüdis Särgwere herra ja hoidis käe sirgu, kunni ta koormale ligi saanud. Tema toekal tõukel wärises wanger mäele, ja nooriku harwade hammaste wahelt kuuldus wiisakas „Olge meheks, ärra!”

Naerdi ümberkaudu, preilidki naersid ja Ulrich von Kremer tatsutas käsa kokku, kuna ta kihwad üles ja alla liikusid. Tal oli rohkeste puna põskis, mis teda noorendas.

„Kuule, Ulrich” – Adalbert lähenes tõstetud käega – „kas sa tänawu jälle nii kauaks Mäekülasse tahad jääda kui mullu sügise?”

„Wõib küll olla – ahjud on mul korras –”

„See on imelik. Sa hakkad Särgwerest üsna wõõrduma. Linnas oled ka enam kui muidu.”

„Wajadused – kohused –” mõmises Ulrich, aga Adalbert ei kuulnud seda enam, sest ta kõpsis oma kerepatel karkudel ühe lehma juure, kes tema tähelepanekut äratanud. Ja kui ta seda silmitsenud, siis tõttas uut uidu kuulutawal käel juba õdede poole, kes Reemeti emandaga toobri ääres teretawaid sõnu wahetasid.

„See mustekirju seal – tulge waadake – see on üks peenematest Ulrichi karjas!”

Preilid järgnesid temale, ka Ulrich lähenes, ja nüüd algas kirjaku ümber pikem kriitikaline diskussioon, mille piirkonda kordkorralt teisigi lehmi tõmmati. Daamede arwamised läksid lahku, nende argumendid aga sulasid ühte. Ja lehmad peatasid mäletsemises, et wõõraid arwustajaid omaltki poolt hinnates waatele wõtta.

Nüüd oli aga karja peaks noor Angleri sõnn, ja see näis külaliste juurest midagi leidwat, mis talle ei meeldinud. Ta põrnitas neid eemalt wahtida, puhkis paar korda, sähwas sabaga ning tõukas pead maha wajutades esimese hoiatawa mölina wälja.

Ent teda ei pandud mikski. Kodustele oli ta mittetigeda pullina tuntud ja wäliste meeled püsisid elawas jutus. Punast neil külles ei olnud, mitte linti ega lillegi kübaratel.

Aga punu meelepaha kaswas. Ta kaapis, tammus, tiirutas ümber lehmade ja nihkus nõnda waidlewale seltskonnale ligemale. Salalik ta ei olnud, waid andis weel kord märku, pealegi mölinaga, mis juba möirg oli. Kuid nähes, et teda tõsiselt ei wõeta, otsustas ta tõtt näidata.

Pilguke aega seisis üsna wagusi, suu ja sõõrmed tilkusid, silmaweered lõid punama, mööda selga ja sabaroogu jooksis wõbin; siis aga wiskas sarwed ette, kiitsas ja rabas. Keegi herrastest kerkis lahti maapinnast ja tuikus tagaspidi. Weel kord tahtis loom tõugata ja tõsta, ent hüppe pealt tabas teda raske löök toobripuuga kuklasse. Ta peatas, norskas ja pööras siis uue wastase poole, kuid juba käis teine hoop talle pähe, ja nüüd arwas paremaks taganeda; tumedalt mõrisedes, kaks werejoakest nina peal, puges härg kaugemale karja hulka.

Alles nüüd puhkes karjatus hulgast suudest, ja alles nüüd nähti, et see, kelle pull sakste seast huupi sarwile wõtnud, oli Mäeküla peremees ise. Ulrich von Kremer, nägu wahakarwa, huuled sinised, lames seliti murul ja ütles omastele, kes esimestena tema peale kummardasid, emakeele asemel Eesti keeli: „Aidake mind tuppa!”

„Ulrich, sa oled haawatud!” kisendasid kolm preilit ühest suust, kõigil käed risti, kuna wend Adalbert nõutult nende kõigi ümber ringi tammus ja ikka peale kordas: „Ist es denn möglich! Ist es denn möglich!” Tema kannul oli süüalandlikult jälle walge hurt, kes senni, oma lihalikule nõrkusele alla andes, lauda wärawas emase karjakoeraga sõprust sobitanud.

„Saatke tohtri järele!” palus haawatu nüüd Saksa keeli, kuna ta oma jõul istukile tõusis; kui ta pahema kubeme wastu surutud käe tagasi tõmmas, olid sõrmed wäheke werised; ta jäi neid pärani silmil tunnistama.

Juba tahtsid walitseja emand ja Kuru noorik – wiimane tuiskas toobripuu praegu maha – hädalise ümbert kinni asuda, kui wend Adalbert niikaugele toibus, et emanda asemele märkas astuda; talli eest paigale tõtanud kutsaritest wabastas noorem, Mäeküla oma, piimamehe naise ülesandest. Mõlemi toel wankus Ulrich von Kremer koju poole, pilk ikka weel klaasiselt weriste näppude külles kinni. Neile järgnesid preilid sõnatumas ahastuses, kramplikult üksteist käsipidi hoides, suud kõigil imelikult ühtewiisi pisut lahti, ning lõpeks Reemeti emand, kes toas abiks tahtis olla, kuna ta neitsi Fillemine külma were kohta mitte küllalt julge ei olnud; näpus oli tal õndunud herra maast wõetud müts.

Kui Kuru perenaine oma wankrikese poole tagasi pööras – see oli seda korda pesusse wiidawate püttidega koormatud – seisis ta äkitselt Prillupiga wastamisi, kes lähedal olewa jääkeldri eeskoja warjust wälja astus.

Tõnul oli põlew silm, ta põsekarwades wingerdasid wärinad ja noorikule kargas sooja märga näkku, kui ta poolsisinal hammaste wahelt litsus:

„Mis see loom sinule tegi! Mis sinul asja oli teda lüia!”

„Kuda – – mis – –?”

Tõnu piidles lüpsiliste poole, kes weel õnnetusepaigal ringi seisid ja sündmust ärewalt harutasid, nagu tahaks ta seletusi juure lisada, milleks ta naisele weidike ligemalegi nõksus. Kuid järsku lõi käega, mis kõwaste rusikas, ning minekule käänates kiristas ainult: „Kasi alla oma püttidega, lirwa!” Siis pani piimakambri poole, terawate õladega, pea nagu pugewil, tagasi waatamata.

Mari wahtis talle üürikeseks järgi ja parem käsi tegi nina all hariliku kebja äigekeeru, ennekui tiisli maast wõttis.

Poolel õuel wehkis mõisamajast tulew Peeter nooriku teest põiki üle, sihis talli–ukse poole. „Linna tohtri järele!” paiskas kätt wisates. See aeglane poiss oli naljakas, kui ta wäle püüdis olla, ja Mari naeratas. Ta nägi teda talli ees komistawat, ja naeratas jälle.

Uue koormaga tagasi tulles leidis noorik, et lüpsjad taas ametisse asunud, ehk küll Neemeti emandat weel näha ei olnud, kuna mõlemad kutsarid talli ees kohmakal rutul hobuseid kaleska ette rakendasid. Ja piimakambris küttis Tõnu hagudega ahju, mida piimade hapnemine nõudis, sest ilm oli wilu, kuigi päike siniselgest taewast paistis.

Nad ei rääkinud teineteisega, kumbki tegi oma tööd kunni piimatoober tuli.

„Peaksid neilt hea kingi saama, noorik,” naljatas emand, „ilma sinuta oleks sõnn wist kõiki puistand, ja mine tea, mis preilidest järele oleks jäänud.”

„Kudas aawaga?” küsis Mari.

„Ei wist tapa ega tee sandiks ka,” arwas küsitu kergelt, „aga waese pulli päewad on loetud! Waewalt oli sängis ja aaw sidemes, kui käsutas: Et mu silmad seda ärga enam ei näe! Saatke ta linna worstitegija kätte!”

Prillup oli riiulisamba külles rippuwa tahwli wõtnud ja näis seda täitwaid nurgelisi ja kühmlisi arwusid uuriwat. Wiimastele olid küll jooned ette tõmmatud, aga neist nad ei hoolinud, waid ronisid kord üle, kord alla. Siis ütles emand nüüdse toobiarwu, ja Tõnu kirjutas selle paela otsas kõikuwa krihwliga üles, seekord juhtumisi joone peale, kuigi arw ise sai sennistest märksa õnnetum, iseäranis aga neist, mis wahelt–sekka noorikult pärit. Jaani aegu oli emand piimamehe arwepidamist toimetanud.

Waikides tühjendas abielupaar seepeale toobri, ja kuna Mari koju läks – täna ei olnud wõid teha – jäi Prillup edasi ahju eest hoolitsema. Ta tõi korwiga turwast hagudele appi ja käis aegajalt tagatoas tillukest soojaklaasi waatamas, mis tahwli kõrwale teise lauditoe külge oli kinnitatud. Aplamisi seisatas ta ses kambris pikemalt, jalutas pilku piki pütiridasid, wahtis siia sisse ja sinna sisse, kobas ühte ja kobas teist pütti nihutada. Kord äkki wajutas käe otsa ette, sulgus silmad ja kaldus riiulitest taganema, kui oleks wing talle pähe hakanud. Ta taganes wälise seinani, seljaga selle wastu najatudes, ja kui ta nüüd silmad awas, siis oli neil hirmunult küsiw waade, ning Tõnu mõlemad käed sirgusid tõrjumisi laudite poole.–

Nad nägid päewa wältel teineteist söögilauas kaks korda – mõlemi töö tingis lahutuse – ent nüüdki ei leitud sõna juttumiseks. Ja nõnda ka läksid õhtu sängi. Kuid öösi ärkas noorik oma kottunest, sest tal oli tunne, kui rõhuks laest langenud tala talle niude peale. See aga oli Tõnu käewars. Ja Mari jättis ta paigale.

Hommiku oli Prillupil nägu, kui poleks ta kogu öö silma kinni saanud. –

Kaewatud saksa, kes tohtrilt kõige toetusega küsinud, kas ta weel elama jääwat, tohiti juba teisel päewal ära Särgweresse wiia, et õed teda põetaksid, ning enne kolme nädalat oli mees jälle täiel terwisel.

Mäekülasse tulles tõi Kremeri herra endale tugewa Inglise doge kaasa, kes wist tarbekorral teda uue sõnni wastu pidi kaitsma – muidu ei olnud ta koerte sõber – ja kellele hea soe kong telliti. Kuru perenaise jaoks aga leidus tõllakastis willane kleidiriie, preilide isiklik ost, mitte liiga odaw, ning Reemeti emandale, kes kingituse nii õieti ette kuulutanud, sai ülesandeks teda noorikule kätte anda, ilma et oleks selgunud, miks wanaherra seda kunturis ise ei tihkanud teha.

Ja nüüd maitses Ulrich von Kremer oma üksikus sootaguses Mäekülas, kus ta poolegi enam endist igawust ei kannatanud, kuiwa ja kaunist sügiset edasi, mis wilu–wihmasele suwele järgnenud. Ta jäi ka wahwalt püsima, kui wiimaks tulid tormid, sajud ja külmad, kui suur suremine algas mäel ja orus, kui üle soo tõmmati koikarwa lina ja metsa seljast maha wärises wiimne hilp kirewat särki. Midagi tundeärrast, haletispehmet ei olnud tänawuses suremises, kõik suri tüseduses arukal teadwusel, et temast üle käib paratamatus seaduse woliga. Ja oli wiimaks kustunud ja mustunud sügiswärwide selge ja sügaw paistwus, lahtunud sügislõhnade karsk–karge würts ja kõrge taewas äkki madalale laskunud tumehalli hüübena, siis heideti hauale üle öö walge kääbas peale, kumendaw weel taewasest puhtusest, ning herrasmaja kahest lõunapoolsest korstnast nähti sinakaid keeli nilpawat, mis tunnistas, et wanasaks nüüdki weel paika peab. Sellest aga järgnes omakorda, et ahjud Ulrich von Kremeri tusculumis tõeste olid korras.

Kuna Kremer oma elu toonasest õnnetusest saadik hinnas weelgi tundis tõusnud olewat, mille eest ta kõrgemale kaitsjale seega püüdis tänulik olla, et ta õhtuti tema sõna jälle järjekamalt hakkas kätte wõtma, oleks ta oma põlwe kohta nüüd üsna soowideta olnud, kui mitte piimamees Prillup ta hingesse mureseemet ei oleks poetanud.

See inimene lõi kahtlemata teisenema oma wahekorras temaga. Midagi hämarat hakkas nende wahele pugema. Õhk, mida nad wastamisi seistes hingasid, oli karmune. Kuidas ta kuude esimesel – muidu nad jutujärjeni naljalt kokku ei puutunud – kontori astudes oma sabatuma „tere” kohmas, kuidas ta piimaraha lauale torkas, kuidas ta laua otsas seisis, kuidas ta rusked silmad karwade seest wilkusid, kuidas ta wälja minnes ukse kinni tõukas – kõiges selles peitus midagi, mis Kremerile ettekujutuse tõi, kui äigaks külmhigine nägemata käsi tema lagedast pealaest waenuotsiwalt üle.

Mis see küll oli – – nüüd tagajärel weel, teisel aastal, kuna mullu kõik ilusti joones ja korras näis?

Kas tal ei olnud piimad paraja, enam kui paraja hinnaga käes? Kas temalt oli wõlga taga nõutud, millest ta senni ainult kakskümmendwiis rublakest tasunud? Wõi oli temalt – mis Jaani nii wäga pahandas – piimaraha ette küsitud? Ei, Kremer oli oma majapidamist pangalaenu ja mõne talu müügiga sedawõrd saanud terwendada, et ta piimarentniku ühest kui teisest küljest wõis rahule jätta. Ja kuuendiku rent oli endine, ja endine tänapäewani ka wasikate hind, ehk küll maa– ja lihahinnad ala tõusid. Ning naine – süütu kingituste näol sai seegi üht ja teist.

Mis tal siis oli – – mis tal siis wiga oli?

Noja – wõiks ehk mõelda, et – – Aga nüüd tagajärel weel!

Mariga nad temast ei kõnelenud, selle kohta maksis tumm kokkulepe nende wahel, ja nõnda wõttis Ulrich nõuks Tõnule endale kord külge tiksata. Et selgust saada, et wabaneda tülikast umbusetundest südameaugus.

Ta tegi seda wiimaks detsembri esimesel. Prillupi pikk, kitsas selg pöördus juba laua poole, ta teine werele hõõrutud kõrw tuli tagast nähtawale, käsi mütsiga tõusis –

„Oota weel, Tõnu!”

Pöörak tagasi wältas. Ainult silmad tursunud laugude alt küsisid. Kremer istus roodakil lauas, ta kihwad liikusid naljakarwa lahkust warudes.

„Ma tahtsin juba ammu küsida: sa tuled ikke nii hapu näoga, tood mul toa tuska täis, – kas sul ehk piimadest enam meeleead ei ole?”

Mees jäi talle pähe wahtima, aga silmaga, mis wist ei näinud. Ja suu waikis, käed rippusid maha.

„Minu arust ei peaks sul kedagi kahetseda olema, sa wõiks enesega üsna rahul olla, iga teine mees sinu asemel oleks niisama teind.”

Prillup waikis edasi, waade ja kõik liikmed tihkest rahust paigal hoitud.

Kremer ootas; ta käsi mängis pliiatsiga, silmad pidasid Tõnu pihtkasuka hõlmadel. „Wõiksid ikke ära öelda – oleme jo ead mehed teineteisega –”

„Ma olin siga,” ütles Prillup wiimaks.

„Soo – wõi siiski –?” Kremeri lõug kerkis nõksti. „Kuda siis – mis poolest siis – –?”

„Ma olin suur siga,” kinnitas teine rängema rõhuga, ja oli jällegi lõpul.

Kremeri pilk wilksus talle nüüd silma, ja nagu oleks see sealt miski mustuse leidnud, tõusis ta matsakas kogu hoowamisi toolilt. Esite neid aeglaselt hõõrudes, siis käsi wahelite ristluule pannes, astus wanaherra õõtsuwa tiiru üle põranda, kunni ta, pool küljeti Tõnu poole, tooli taha jälle seisma jäi.

„Ma ei tea küll õieti, mis see on, ja kui sa just öelda ei taha – jäägu peale, aga waata, armas Prillup, eks iga asjal ja iga kaubal siin kaduwas ilmas ole oma plekk külles. Kus rõemu, seal kurbtust – tead isegi. Ma wõin sulle aga kurbtuse wasta head abi juhatada, tõeste head abi, see on mul omal katsutud. Waata, Tõnu: Kui mina midagi pahaste olen teind – seda juhtub wahel ka, ega minagi kõige targem ole – wõi kui ma otsekohe paha olen teind – ka seda tuleb ette, ega saksgi ingel ole – – siis ma wõtan piibliraamatu ja loen sealt seest nii kaua, kui ma sõnad kätte saan, mis on otsekohe minule öeldud, mis minu asja peale passiwad nagu see saterkuub mulle selga passib. Ja kui ma siis olen lugend, ja weel kord lugend, ja kolmat kord lugend, siis on kõik häda ära pühitud nagu tolm poleeritud laua pealt. Aga sa pead lugema, mis sinule on öeldud – kas mõistad, Tõnu? – mis otsekohe sinule on öeldud!”

Piimamehe kasuk oli kõne wältel korra kobisenud, ilma et oleks märgata olnud, mäherduse liigutuse tõttu. Mees ise seisis tummalt, silmad põrandal. Nüüd pööras mugiwat suud paremale ja pahemale poole, kui tahaks sülitada, jättis seda aga tegemata.

Kremer andis talle rohkeste aega kostmiseks, kuna ta rinnuti toolitoele najatas ja ennast mõtlikult tasa õõtsuteles. Aga kui teine siiski sõna ei wõtnud, tõstis ta järsku nagu ärkamisi pead ja pillas mõminal küsida:

„Kudas ta sulle siis tagajärjel nii kalliks läks?”

„Ei tea –” algas Prillup, jättis aga katki ja pigistas silmad äkitselt kokku; mõlemi lao alt jooksis sirinal nagu elawhõbedat põsekarwadesse. Siis pööras weidi räpakalt ja läks.

Maha jäi temast pilweke nikotini ja kasuka lõhna.

Kolmeteistkümnes peatükk

Tõnu Prillupile kui kaupmehele tükkis algusest peale tunne ligi, nagu oleksid ostjad temale wähem soowilikud kui ta wõistlejaile ametiwendadest. Kahewahele jäi ta ainult selle kohta, kas läks wõim, mis neid tema reest–wankrist mööda paremale wõi pahemale poole juhtis, tema kaubast wõi tema isikust wälja. Kuna aga Prillup oma wõile ja piimale süüdi ei teadnud, tehes kõik, mis mõistis, et nad oleksid teiste omadega üheheadused, ja kuna ta kauplejana wiisakuse ja krapsuse poolest teistest ülegi arwas käiwat, siis seisis mees nõutuna täieliku mõistatuse ees. Wäga sagedaste pidi ta wiimse hapupiimamehena turult lahkuma ja müüki mitte arwa uulitsail jatkama – ikka weel, teisel äriaastal. Kordus ju see, mis ta turul tähele pani, ka tema wahekorras jällemüüjatega: neid põikas paremale ja pahemale poole, teadmata mispärast; püsijate seas aga leidus wõlgutahtjaid ja wõlgujääjaid, kellest Tõnu ise pidi taganema.

Kas haises kaup wõi kaupmees?

Wõi haisesid mõlemad?

Ja mis hais see oli?

Tõnu hoidis waadid, wõikasti ja witsikud krannid, nooriku kätele mitte armu andes; ta piiras korrapärast habet, nõudis walget kaelarätti ja nühkis silmad ilusti puhtaks hommikuti kõrtsist edasi minnes; kutsuwalt naerataw nägu oli tal kaukas walmis – lipsti pistis ette, kui wanger paigale aetud, samuti siis, kui ta kauba poodnikule puhte ära andis. Aga mis see kõik piiskas selle nagu õhust imitsewa waenuliku olluse wastu, mis kohe tema ümber hõljus, kui rattad kauba all linnatänawa prügitust tõukasid, kui turul esimesed inimesed piimameeste patarei ette korjasid. Teiste äri süstas, temal ainult kuletas.

Nähtus sundis teda ostjaid silma ja kõrwa wõtma, ilma et see teda telgi taha oleks wiinud. Oli neid, kes pilgu talle näkku lõid, muhatasid ja mööda läksid; oli neid, kes seda tegid tõsise ja ähmase näopeegliga, ning oli neid, kes temalt korra wõi mõne korra ostsid ja alles siis kõrwale kaldusid. Lühidelt: oli neid, kellele tema ise, ja oli neid, kellele tema kaup nähtawaste ei maitsnud. Ja mõlemad olid rõhuwas enamuses nende kohta, kes pikemat aega jälle tulid, rahul olles kauba ja kaupmehega. Ning nõnda kauples Mäeküla enamal määral kui wist ükski teine nendega, kes meest ega kaupa ei walinud ja ainult korra ostsid. Wähe aga oli seda, mis ta kõrw arwustawaid sõnu sai koguda: wõi ja piima kohta kukkus ehk weelgi, mehe kohta mitte midagi. Tõnule jäi aina mõrudalt mõistatada, millega wõistlejad paremal ja pahemal käel, kellest ta enda kräbeduses ja alandlikus wiisakuses kaugelt ees teadis, tema muidu warju jätsid. Ta mõistatas, aga ei mõistnud: ei siit ega sealt olnud nad temast paremad. Otse nii kui kaubaga. Juhtus ju kõigile, et mõni tegu wõid ja mõni laar piima äpardas, ent kui seda tagajärel karistati, siis karistati teda ja mitte neid teisi. Miks ja kust see wahe? Mäherdune kuri kiusas teda taga?

Kuna aga Prillup selle jälgile ei saanud, seda wähem, et tal enda teada otsekoheseid wihamehi ei olnud, siis rajas ta lepitawa wastuwõitluse – see paistis talle päratumata wajadusena – wõimalikult laialdasele alusele. Umbse tunde painel, et kogu ilm temale wastu, püüdis ta kõigile, kes temaga lähemalt kokku puutusid, sõbraliku suu kõrwal ka lahtist kätt näidata – niihästi teel kui kodus. Ametiwennad, poodnikud, lihunikud, kõrtsipapad, tuttawad teekäijad – nad kõik said Prillupi wiinast–õllest suud pühki, ja kes kodustest Kurule sisse astus – kutsel wõi mitte – lahkus täidetud kõhu ja kastetud kurguga. Tapaloomadele linnast wastu sõitwad lihunikud lõbustasid ooteaega kõrtsides sageste kaardimänguga raha peale. Et neile peri olla, laskis „ladna Mäeküla” ennast tihtigi kilda kiskuda ja tõusis kaunis arwa wõitjana lauast. Tõnu ei unustanud ka Sutsu eite. Sõites talweteed Tapu kaudu üle jõe ja soo ning teades, et Triinu suu wa kibeda kohta poolegi sarwest ei ole, pistis ta sauna–uksest enam kui ükskord wiisaka sinikaela sisse. Tasuks pühendati temale paaril puhul püülipeent walget pulbrikest, salapärane lõhnast ja maigust, tulus pilgu ja sõna wasta, et ta sellest wõile ja piimale wahel sekka siputaks.

Kuid weel midagi lepitatawat ja halwatawat tuli juure.

Saladus imbis läbi.

Ei teadnud Tõnu ega Mari, millest see alge wõttis. Tõusis kui wina, nägemata ja tabamata. Eestkätt, teadagi, kodupaigas.

Aina aegamööda hakkas Prillup märku saama, undamisi, tibahaawal, raas–raasult – nende silmateradest ja suusoppidest, sellest, mis seal sädemena hüppas ja kiirena wälgatas, mis kurrutas kõneleja huult ja niwerdas naerja häält – ammu enne kui pöidawaid ja wõrdawaid sõnu kukkus.

Küsis Tõnu naise käest, kas wast temalegi haista antud, siis sügas Mari näpp räti all kukalt ja silm wahtis mõttekõõrdi leemepatta, kunni suu wiimati wirgus ja haigutawalt kostis, et „oi jäh, miks mitte, eks seda old ette arwata, inimesel jo ihu hinge ümber”, ning see oli rahu, millest teine õppust oleks wõinud wõtta.

Prillup tahtiski, kuid ei saanud. Seesmine tugi puudus. Ta püüdis jaanilikult pead wändata, unustas seda aga ikka jälle ning laskis end norutamisigi näha. Ta katsus neile wahwalt näkku wahti, naerdes, tännitades, kelkides, aga sest sai midagi magedat ja selga mööda jooksis närwetades pinnuline kibin. Ja nõnda pidi ta neid kostitama ja sõnaga silima ja pahanduste eest hoidma, et nad liiale ei läheks, et nad tema wahwust nii ülejõu alati wälja ei kutsuks. Sest seda läks talle palju tarwis, kui weel linnatee ja kirikuplats haisu alla sattusid, milleks imewähe aega kulus, nagu oleks jumala tuuleke ise olnud kandjaks.

Pisteti kotti, mis muidu saadi, raswase meeleheaga koguni, ja Kuru sai kohaks, kuhu käidi hulganigi kokku, ehk küll noorus, kui lõbulkäijate peaollus, majas wastawat wallalist noorust eest ei leidnud. Sest pererahwa saladus – see ei teinud peawalu kellelegi. See oli ainult asi, mis lustakat mahti andis torkiwaks lohistamiseks taga selja. Ja eakamate külaliste seas leidus kahtlemata naisi ja naisemehi, kes põue peidus Mari ja Tõnuga oleksid wahetanud. Kuru rahwa käsi käis ju silmsi hästi. Oleks wõinud wähemgi hästi käia.

Wõidi ju teisitigi mõelda, ja Tõnu märkas, et seda ka tehti, aga niikaua kui Kuru rahwaga sõbralikult liigiti, oli Tõnu meelest midagi parandatud, midagi wõidetud, ja ta süda tundis kergendust, kui nad jälle tulid, kui nad rõõmsalt tulid, kui nad pilli ja lauluga tulid.

Tema kõrwade ümbert aga hakkas hõbenema – korraga, sama talwe jooksul. Ja kätes lõi kiimeldama, silmaäärtes kõpitsema ning enne nii aeglased liigutused said ikka enam ebamäärast kipukat järskust. Mari tabas teda wahel rahalugemiselt maksupäewade eel, siis wärisesid ta näpud, siblisid riidakesed laual ikka uueste segi ning kokkuarwamine ei jõudnud ega jõudnud joone.

Oma äri käigust ta naisele suuremat ei seletanud, Mari tihe isepäinsus aitas ta sellest kergeste üle; muidu aga, eraldi wiinastanud meelel, kandis ta nooriku ees püüdlikult rahuldatud lootuste nägu, kuigi suu korraks kaude wäärdus. Ta oli nugris hoolt kandma, et majas ning naisel ja lastel midagi ei puuduks, mis seal ning neil pereisa ainelist jõudu mööda pidi olema.

Linnateelt hakkas Prillup sagedamine sooja pead tooma. Sel olekul wõis ta waikselt lällawast lõbutujust, mis talle endisest omane, äkki äärmusesse wibada, wäga tühisel wõi päris puuduwal põhjusel. Siis tülitses ja kiustles naisega ning sattus wahel piirile, kus juba sõna asemele tükkis tegu. Säärast sündiski kord talwe lõpupoole. Ta oli pimedikuks koju jõudnud, ilma et seda kambris tähele pandi, ja hea tuju kaasa toonud, sest ukse wahelt kukkus suuri koidupunaseid apelsiina ükshaawal sisse weerema. Anni ja Juku rõõmsaks üllatuseks, kes õõguwaile keradele karikasilmil ja tummalt tüki aega järgi wahtisid, ennekui neid kilgates taipasid korjama ja jooksult püüdma hakata. Helde pilduja tuli alles nähtawale, kui wiimne tosinast üle põranda oli wõrisenud ja Marile kuldpaelaga mähitud pikk narmassabaline kompwek wastu rinda lendas, selle wõlwile püsima jäädes.

Noorik seisis pidupäises riides, kotikmüts juba peas, minekuärewusest kerge puna põskil, oma nooruse priskuses lambi walgusel. Talle oli tuju tulnud õhtuse rongiga linna sõita; raudteejaama – Mädakaela kaudu wersta neli – mõtles jala minna. Prillup oleks wõinud mõni minut hiljem tulla, ütles wari, mis nooriku näost üle wilgatas, kui esimene apelsin kambrisse weeres.

Tõnu aga nägi ja mõistis kohe. Ta jäi ukse ette seisma, midagi kukkus tal kompsti käest, karwase suu ümbert kustus muig ja põlwed nõtkusid. Korraga karjatas teine laps, kes talle terasemalt silmi waatas. Weel peatas wihast keeletu, küünarnukid liikusid kui tuge otsides, siis sööstas naise kallale, kähisew kugin kurgus: „Hilbud maha!”

Ta tuikus aga sedamaid tagasi, sest tugew rusikahoop käis talle näkku.

„Sina narts! Sina narts!” kisendas Mari kõigest jõust. Nõnda nähti teda esimest korda. Ta kogu oli nagu suurenenud taltsimata rammu paisul, ta wabisew ülemine keha seisis kiimlewal hüppel ning lubiwalgeks kalestanud näos wälkusid igemeteni paljastatud arwad hambad, põlesid pärani kistud kuiwad silmad.

Alles üürike hiljem kahmas Anni tema põlwede ümbert kinni, kuna Juku isale hõlma asus. Mõlemad hulgusid kirjeldamata ehmatuses.

„Koju jääd!” kugistas Tõnu, kelle mokad silmsi tursusid.

„Lepingut täidan!” paiskas Mari imelikult lajatawa häälega talle wastu.

Seal tõstis Prillup käe suu peale, kui saaks walu talle alles nüüd tuntawaks, ja hakkas waarudes taganema, kui saaks wastase kõwadus talle alles nüüd teatawaks. Ja kuna ta mannetuna kuhugi istmele wajus, mõlemi käega põski warjates, hagas noorik kindla mõttega oma pealisriide ja pearäti woodi pealt, tõmmas selga, pani pähe ja läks. Lapsed, kes temale õue järel jooksid, tulid nuuksudes tagasi.

Prillup istus üsna wagusi mõtte otsas: Ta lõi mind – ta hakkas mulle wägiwaldselt wastu! Mitte wiha, ei mõruduski, üksnes wõõralt ja halwawalt muljuw waew tuikas ses teadwuses. Wiinawingust oli pea tal selginud – saadud hoobi kiirusel, pööre sai tal otse märgatawaks; aga see pea tundus wõimetumana kui enne, ta teadis ainult, mis sündinud ja et sellega tahes wõi tahtmata, peab leppima. Aga äkki pisteti Tõnule meele wäike juhtumine läinud suwest.

Ta käsib Mari lauale lennanud koid ära tappa. Mari awab akna ja hakkab loomakest paberilehekesega wälja tõrjuma.

„Miks sa teda surnuks ei litsu?”

„Kudas ma südandan – tema nii pisike ja mina nii suur!”

Ning korraga awaneb helkjas soruke Prillupi umbses ajus: Kui see tema usk on, siis – siis tal oli wiimati õigus! Ja walgusel, mis sündmuse peale nüüd paistab, tõuseb teotatud mees istmelt ning tõttab teotajale järgi.

„Mari, Mari – ää nõnna mine!”

Wist on ta liiati kaua istunud, minejat ei ole õues ega õue ligidal enam näha, ta peab lumerada üle karjamaa kinkude jooksma ja pimedus on tihe.

„Mari – Mari ae!”

Ent temale ei kosteta. Ja silm ei selita. Ning jalad on tal nõrgawõitu tee– ja wiinawäsimusest.

Aga ta lämpab edasi, wahwalt edasi Kruusimäe umbkaudses koosis, püsi ammutades pealetükkiwast lootusehoost: Ehk tuleb tagasigi! Ja, ja – ehk tuleb tänaseks tagasigi!

Kuid püütawat ei tärka näole. Tähe– ega tulesilma ei wilgu, tumma lund saputab sadada, hääl poeb kui kotti. See must keeletu elutus on otsitawa ära neelanud.

Ja nüüd kaob Prillupil pind jalge alt, ta tuigerdab upakile aimamata hauda ja lööb pea kiwi wõi puu wastu ära. Kerges uimastuses jääb ta maha, silmili lunde, mis talle soojana tundub. Ta sirutab liikmeidki, nagu neid puhkusele kohendades, ning põlwist, waewatud sooni mööda üles, hakkab mahe soow nirisema: Siia jäädagi ja kinni sadada!

Aga ta tõuseb ometi, sest – hobu jäi rakkes õue. Ja maja on üksi. Ja lapsed nutawad. Ja homme on taas tööpäew. Kobamisi ja komistades otsib teed tagasi läbi tuisuks paisuwa saju, mis taoti hingamist matab ja nii sünnis oleks kogu inimest matma.

Prillup ei söö õhtust, laseb ainult lapsi süüa ja lepib ise wiinaga, mida ta kapi ukse warjus suure mõõdu joob.

Et rahulist ööd saada. Et waiki sundida, mis püüab häälitseda ja nõelata.

Kuid uni tõrgub siiski, suu ja pea kuumawad walust, seljas ratsub külm. Tõnu kutsub lapsi oma sängi magama, ema asemele, oleks soem ja seltsam. Juku tuleb üksi. Anni ei wiitsi. Ja isa kaisutab teda ja silib ta pead, ja siis jäädakse rahule, selg selja wastu. Mõni tasane nuutsak eest Anni woodist weel, ning waikus walgub ühte musta pilkusega. Ainult wäljas mühab umbselt.

„Isa!”

„Mis siis?”

Sosin kostab sosinale.

„Kas ta weel tagasi tuleb?”

„Tagasi jah – oome tuleb tagasi!”

Tõnule puhub soe õhk selga, millele warsti warustaw nohinakene järgneb; siis on poisike waibunud. Ja isagi uinub, käed kuumalt tuikawa pea ümber. –

Mari aga tuli linnast, tugew, terwe, prisk, ja asus töösse ja talitusesse, kui poleks midagi sündinud, kui tahaks ta siingi pidada lepingut.

Ja lastele tõi kotitäie imet ja mehele põuetäie uut jõudu. Ja kõik weeres jälle endist roobast Kurult piimakambri ja piimakambrist Kurule.

Ning siis sulas lumi mõlemi wahelt, haljas muru täikas asemele ja sepapajas, mille eest ala mööda oli käia, hakkas uus sepp taguma.

See oli Kohweti Juhan, kes sügise soldatist tuli ja ametioskuse kaasa tõi, nii et ta wõis Tapu sepa tuhuteenistuse pärida, kellel tööd liiati oli. Aga Juhan tõi lõõtsapilli mänguoskusegi kasarmust kaasa, ja et ta oma mängusse Wene mehe lusti ja Wene mehe leina lõi, mis maitses uudsena, siis tõusis poiss talwe wältel meistriks üle mitme küla, ja kui nad Kurul käisid laulu ja pilliga, siis oli pill Kohweti Juhani käes, ja noorik Marigi kuulas tema kunsti hoole ja isuga.

Aga ta waatas ka meeleheaga pealt, kuidas pillimees rauda tagus, ja kui tal aega oli tulles piimakambrist, siis seisatas wõi istus pikemaltki sepikoja nõgisel läwel, kesk musta tagi ja roostepunast puru. Ja lõõts ähkis, ääs surises, õhk täitus waheda lõhnaga ja Sõra Jaak, Juhani pealelööja, ei wäsinud wahtijale oma wennapoega kiitmast.

See rõõmus jahward, waewalt wiis aastat Juhanist wanem, mängis nooremehe isalikku sõpra ja soowitut, kuna ta tublidustest, millega teda ehtis, ühel hoobil enda peale läiget püüdis paimendada. Ei tähendanud tühjagi, et lookesed kordusid: seda tasus igakord jooneke üsna uut.

„Jahaa, noorik, mingu teine ja tehku järel!” Ning järel oli teha, et suurestüki–soldat sepaks õpib – „ silmaga sepaks õpib” – kuna ta polgu sepapajas suurestüki–hobuseid käib rautamas. Ja järel oli teha nii ruttu seersandiks tõusta, ja järel teha, et sind wägise insenääriks tahetakse panna seitsme sepapaja üle, kui aga teenima jääd, ja järel teha kõik need kõrged oskused, mis „meie poisil” on keeles, kirjas ja noodis ning mitte wähem passi ja tiiskandi laulmises ja teadagi kolme reaga ärrmoorikus.

„Jahaa, Kuru perenaine, see on meil juba nii suguseltsis,” lõpetas Jaak tawalikult iga kiidulookese, aga unustades seletamata, milles see tõujoon siis tema juures esineb, kes ta sunnitud oli Juhanile peale lööma ja lõõtsa tõmmama ning paberitele kolme risti alla panema.

Juhan naeris wahel, wahel tõrjus ja õiendas, aga wahel punastas ära oma tahma all, ja nimelt siis, kui nägi, et Kuru noorik lelle loba peale üsna tõsiseks jäi ja mõnikord mõtlikult isegi kõõrdi waatas.

Ja kui siis huumaw raud ääsist alasile lendas ja wasarahoopide all turtsus ja tuld sülgas ja ometi alla andis, siis ei jätnud Sõra lell, wesihallid punnsilmad säral, waimukat wõrdlust mehele panemata:

„Jahaa, noorik, woata aga woata: nõnna ta taltsib nooremate südameidki! Olgu nii kõwa ja wisa kui tahes – helendama ajab ja painduma paneb ja rõngasse taub! Ei ole ilmas emast südant, mis selle poisi käes kuraasi jääks – jahaa!”

„Küll su jutud aga juhawad!” naeris seepeale tawalikult teine. „Need taltsiwad oobid annad jo ise, mina aitan aga natuke järel.”

„Mina? – ma löön aiwa laiaks, mis alla tuleb – eks mul rammu ole muidugi enam kui sinul, – aga wassong – kust see wassong siis tuleb! – Ja ära sa, Kuru perenaine, arwa, et ega ta muuga toime soa kui obuseraua ja äkkepulgaga – mina ütlen, ta teeb sulle molmrigi walmis, kui aga tellid!”

Kuru noorik jättis „molmri” tellimata, rahul sellegagi, kui ta noort seppa hobuseraua ja äkkepulga kallal nägi meisterdawat. Juhani liigutustes oli midagi, mis isu andis, rahu koondas, hubaselt püsima pani, ükskõik, mis tal haamri all moenes. Tema nahkpõllestki tuli midagi mõnustawat ja leenutawat nagu ustawa inimese näost, ja kui ta wasara mõne löögi takka taas alasile laskis kõlksatada, siis oli toonis tõotuse tagatist. Mari tegi alles minekut, kui mehed tulid hobuste wõi tööriistadega, nii et ruum kasinaks jäi, kuid wahel siiski ei raatsinud ta nägemata jätta, kuidas Juhan weel kapja lõikas enne rautamist, kuidas killud lendasid ja kabjapõhi uuenes.

Wõis küll olla, et meestel, teda siit leides, midagi silmist wilksas, nende suud aga pidas piirides miski sulg, mis Mari isikust hoowas, ja nõnda läks noorik nagu ta tuli, ja kui tal just tuju ja aega jätkus, siis waatas sellegi ära, kuidas naelu kapja taoti ja nende otsad ära murti – ühel ja kahelgi hobusel. Ta wõis naerda ja tõsine olla lobisejaile wastates, kindel teadwuses, et nad, hoolimata kõigest, tema poolehoidmist kosisid, kõnelegu tagaselja isekeskis mis tahte.

Juhan aga, lugu pidades huwist, mis Kuru perenaine tema kunstidele ilmutas, wõrdus suwe jooksul üksigi Kurul käima. Ta tuli pilliga ja ilma, tuli, kui peremees kodus, ja tuli, kui peremees linnas.

Wiimsel puhul jändas lastega palju, koera ja kassigagi tegi rohkeste tegu, ja mis ta noorikuga westis, oli nii kaugest ainewallast pärit. Ja mida kaugem ning tühisem see oli, seda elawamaks soojenes westja, ja mõni jutt hiiwetas tal suus üsna ära.

Wahel jäi aeg hiliseks, lapsed olid juba põhku pugenud, siis tekkis korraga wõigas waikus mõlemi wahel, kunni külaline küsis:

„Kas pean nüid koju minema?”

Ning perenaine kostis:

„Jah, nüid pead koju minema.”

Juhan läkski, otsis aga enne õige kaua mütsi.

Neliteistkümnes peatükk

Mäeküla mõisnikule jäi südame põhja teataw kõbe nakitsema, kui ta oma piimameest tema tusameele pärast tol jõulukuu maksupäewal nii wennalikult oli usutanud. Asjas, mis tema arust korraldatud pidi olema, tundus nüüd, kus ta Prillupi pisaraid näinud, ometi nagu midagi, mis lahendust nõudis, ja ta hakkas seda hiljukesi otsima. Esite sammus toas paar tundi seinast seina, siis kandis oma juurdlewa pea karge talwise õhu kätte, ja kui lõngas ikka weel lipsu leidus, siis küsis õhtu kahe küünla walgel piiblilt nõu.

Ja piibel andis. Andis nagu alati. Natuke lehitsemist, ja Kremer tabas koha, mis temale oli kirjutatud.

Seda tuntawaks wõtta ja tunnistada wõis ainult inimene, kes enesega õiglaselt kohtusse läks ja asjale südamesse tahtis tungida, sest lugu oli kuningas Taawetist, Hiti mehest Uriast ja tema naisest Batsebast – lugu oli, et prohwet Naataniga kõnelda, rikkast mehest, kellel oli wäga palju lambaid ja weiseid, aga kes ei raatsinud neist wõtta, waid läks ja wõttis kehwa mehe ainuma pisikese utetalle ja walmistas sellest rooga teekäijale, kes tema juure oli tulnud.

Ja et endale mitte midagi kinkida, luges Mäeküla mõisnik kohta, milles kirjeldati, kui kallis oli see utetalleke kehwale mehele, kakski korda – ta luges, et seesinane mees oli talle ostnud ja toitis seda, et see tema juures ja ta laste juures ühtlasi üles kaswaks, ja see sõi ta palukesest ja jõi ta karika seest ja magas tema süles ja oli ta juures kui tütar.

Siis aga pani Kremeri herra prillid raamatu peale, tõusis raskelt üles ja hakkas raskel sammul jällegi jalutama, andudes eritlewale ja arwustawale mõtlemisele loo üle, mis ta oli lugenud.

Ja et toad nii tuhmilt ei waikiks, keeras mängutoosi kummuti peal tilisema, ja et walgem oleks, süütas teiseski toas küünlad põlema, ja et mõte mõnukamalt sigiks, pistis karbikesest öölaual taoti kompweki suhu.

Ei kestnudki siis kaua, ning mõtleja pea lõi selginema, ta rind ühtaegu leigenema. Kremer puhus äkki, nii et kihwad wõbinal ülespoole lippusid, kuiwatas rätiga otsaesist ja naeratas.

Jumalale tänu, kirjakoht oli temast märksa mööda kirjutatud! Wõrdlus lonkas, lonkas kõwaste tema kasuks! Waga Taaweti kõrwal ei tarwitsenud patune Kremer silmi maha lüüa.

Õige, ka Kremer oli kehwa mehe tallekese wõtnud, aga kas siis wargsi jultunud kawalusega, kas siis wägise ja tasuta? Ja eks olnud see tall neile pealegi pooleks jäänud – rõõmuks ühele ja rõõmuks teisele, mille wastu Taawet, weretöö eest mitte tagasi kohkudes, et eesmärgile jõuda, ihatu enda ainuomanduseks tegi. Ja kus olid siis Kremeril need „paljud lambad ja weised”, kui et tema tegu naiste ja liignaistega nii ohtralt õnnistatud kuninga omaga ühte waekaussi wõidi heita? Ning lõpeks: kust wõis wõtja teada, et andja südamel tagajärel kahju?

Ent Ulrich von Kremer oli kaugel ära ennast sootu süütaks mõistma. Ta oli ligimeselt wõtnud, millest ligimesel kahju – see jäi seisma. Küsida ja otsustada tuli siis nüüd, kuidas lepitada kõrgemat kohtunikku ja tasuda kahjustatud ligimest, et kergema karistusega pääseda.

Mis wiimsesse puutus, siis ei wõinud see Kremeri arwates ühelgi puhul liig raskena kujuneda. Suurt süüdlast Taawetitki nuheldi ainult ühe lapsukese surmaga, kuna tal neid küllalt ja küllalt oli. Pidi ometi ulatama, kui Kremeril kui wäiksel eksijal mõni wanem lehm suu– ja sõratõppe lasti lõppeda. Wõis ehk mõni hobune wõi härg weel äparduda – enam juba mitte. Sest kahjatsuses – Ulrich tõi kirjutuskambrist tähtraamatu – õiglases kahjatsuses ei tahtnud ta Taawetist maha jääda.

Jah – Kremer waatas kalendrisse – täna oli kesknädal, nelja päewa pärast siis uue kuu esimene pühapäew ja Saksa jumalateenistus kirikus: ta mõtles pihtile ja lauale minna. Ning palwetada tõotas korrakindlamalt kui senni, ja oleks walmis olnud paastumagi nagu Taawet, kui tema usk seda oleks nõudnud.

Ta hakkas jällegi edasi–tagasi sammuma, et otsusele jõuda, kuidas nüüd Prillupiga õigeks saada. Wäljas haukus Sultan, tema walwas õuewaht, ja Kremer tundis ebamäärast waigistust westi all ja targes ühest ning teisest aknast, nina üsna ruudu ligi, taoti pimedikku wahtida, mida ta muidu ei armastanud, wähemalt wiimastel aegadel mitte.

Mis siis Tõnule?

Weerand kopikat toobi pealt maha jätta?

Hm, aga ta oli hiljuti natuke ringi küsinud ja kuulnud, et teised oma piimast niigi juba kunni terwe kopika rohkem saawad, ja ta weeretas wahel mõtet – kes wõis talle seda liiaks panna – toobile tulewast jüripäewast pool kopikat juure lisada – ainult pool.

Siis ehk weerand?

Kui pilkane wäljas oli!

Ta pööras akna eest, mille eesriide ta alla laskis, öölaua juure – Kremer wiibis seda puhku magadiskambris – ja wõttis karbikesest punase, südamekujulise kompweki. Seejuures puutus ta pilk nikkelhaljast tuleriista hirwile jäänud laadiku põhjas, ja kuna ta meeliskledes selle pihku wõttis, tärkas tal mõte teda laadida. Mõned patrunid pidid kusagil leiduma. Ent järelwaatel selgus, et rewolwer laetud juba oligi, ja Kremerile tuli meele, et ta seda nädali nelja eest teinud – pärast minewast maksupäewa, ühel sama pimedal õhtul.

Kas siis weerand kopikat juure panna?

Ulrich jättis rewolwri lauakesele, ta ei käsitlenud heameelega laskeriistu, ja pööras punast südant nutsides saali tagasi.

Ning siin walmis aegamisi hea otsus: ei midagi juure panna, ei poolt, ei weerandit; küll aga – et teine nagu katsutawat pihku saaks – kewadeks karja katsuda suurendada, wähemalt nelja wõi wiie lehma wõrd. Enam kaupa, enam kasu.

Jah, sel oli nägu.

Ja teostus wõimaluse piirides tänawuse üpris rohke kartulisaagi pärast.

Kremer kustutas tuled saalis, pani tiliseja seisku ja läks magama. Pööningul laulis walitseja kukk, kesk–öö oli juba käes. Ilm, senni mustaks waikuseks halwatu, näis pöörawat, sest lõõrides hakkas nutma.

Wanaherra surmas küünla öölaual, ta käsi puudutas külma terast lühtrit tagasi pannes, ning äkilise lõdinaga puges paksu pehme waiba alla.

Ja seal ei unustanud palwetamist.

Otsusega, kohe peale laualkäimist Särgwerese asuda, et talwe südant omaste keskel ära elada, jäi Mäeküla mõisnik uinuma ja magas kaugele wärskest lumest walendawa hommiku sisse.

Aga nii õiglane ja põhjalik kui Kremeri herra enda arust oma patulepituse–püüdes ka oli – üht asja ei tulnud temale ometi meele, ei nüüd ega tagajärel, ja nimelt seda: talle talle omanikule tagasi anda. See jäi tal paljast kaalumisest, paljast waatele wõtmisestki täitsa eemale. Ja nõnda sündis, et seesinane omanik küsimuse temale ise ette pani – kolm kuud hiljem, paastukuu esimesel, kui ta tuli Särgwerest piimarahasid wastu wõtma, et nendega linnas märtsi–terminil oma maksusid õiendada.

Sai Prillup paberi ja metalli weerand aasta eest lauale laotud – iseäranis waske kogunes seekord mitu head wirna – siis jäi mees silmega, millel õline läige oli, ainite rahade peale wahtima ja ütles:

„Ärra wõiksid nüid niisamati leppida.”

„Kudas niisamati?”

„Ilma temata.”

„Kas tahad siis piimad käest ära anda?”

„Ei noh, kust ma seda soan, aga eks ole nagu küll jo – – ja mul koa hing rinnus – –”

Saks tõusis krapsti istmelt – tema raskuse kohta ootmata kergelt.

„Kuule, kuule – seda ma ei wõi – seda ma mitte ei wõi – seda ma koguniste ei raatsi – –” ja Kremeri herra kulmukarwad seisid kõrgel tõsisest jahmatusest.

„Ärra leiaksid jo mõne teise – –”

Aga Kremer liigutas käewarssa nagu wõitluswalmis kukk tiibu. „Ei, ei, see ei lähe – see ei lähe kudagi! Ta mängib mul toas kui laps – ta teeb mulle rõemu – kõiksugu asju on tal peas – ta on mulle kui loodud – – ja kui ta mind pilkab ja naerab – suur lust on kuulda – –“

„Aga mina – –” Tõnu jättis pooleli, ta wõitles millegi krampliku kiskega liikmetes, mis teda sundis küünarnukke kõwaste külgedesse suruma.

„Noh, sina – mis siis sina – – sulle on ta naine – –”

„Ta on mulle enam kui naine!” purtsas Prillupil suust, kuna ta karwane nägu peaaegu mustaks tõmmas. „Oleks ta mulle naine üksi – jumala nimel! –tütri annaksin koa – kas wõi kaks tütart annaksin – –“

„Aga kulla mees – – aga kulla mees – –”

Kremer sattus otse ärewusesse ja hakkas tammuma, „ma ostan lehmi juure – nüüdsama kewade – mitu lehma – mitu head lehma – mitte üks wõi kaks nagu mullu ja tunamullu – ja toobi hind – sa tead isegi, mis teised piimatoobist juba maksawad, ja kui sa ei tea, siis küsi järele – nooja, ja nüüd pane tähele, mis ma sulle ütlen: ma peaksin hinda tõstma – terwe kopika peaksin tõstma, aga ma ei tõsta mitte!”

Kuid piimamees wahtis waikides wiiliti nurka; ta Wene saabaste lodewad sääred wärisesid.

„Sa saad ometi aru, et see hulk raha on! – Ja Kuru on sul alla hinna käes, ja wasikad saad ikke weel kahe rublaga, ja hoost toidad täitsa mõisa heintega! – Aga kui palju ma teda siis näha saan – wahel ei mäletagi – nagu sabaga tähte! – Mõtle ometi natuke järele, mees!”

Ta jättis mehe järele mõtlema ja pööras üle ukse söögituppa, õieti teadmata, mis tarbeks. Kui ta seal paar ringi ümber suure laua oli teinud ja kaks tooli paigast nihutanud – ta rahutud käed otsisid tegewust – pidi ta kirjutuskambri tagasi astuma, keeras aga läwe eest ümber ja lähenes äkki saadud uiu tõukel kähku puhwetikapile. Sealt wõetud pudelist täitis Kremer ühe kõrge õlleklaasi ääreni ning sammus sellega kabinetti, silmakortsudes jälgi millegist, mis naljatujuline muige tahtis olla.

Kuid kabinetis ei seisnud enam piimamees Prillup, waid walitseja Reemet, suur aidaraamat ühes ja patsak paberiraha teises käes.

„Aa!” pages Kremeri suust, kuna tal klaasist westi peale läikis.

Siis rüüpas, pani klaasi lauale ja wõttis Reemeti ette. – –

Sel ajal ei teadnud herra von Kremer, kes talwe lõpu linnas mööda saatis ja peale wete lagunemist elurõõmsalt jälle oma armsas Mäekülas aset wõttis, weel aimatagi, et tema piimarentnik ärilikult poolegi mitte udusulgil ei puhkanud. Küll ei pidanud ta Tõnu kaupmehena Jaani wääriliseks – sellel wahtis hageja juba silmist – aga Kremer elas arwamisel, et ta kõigest kõike lähedaste läbi saab, liiati neil tingimistel, mida ta maitses. Suurt kunsti ei wõinud ju asjas ikkagi olla. Ja Kremeri arwamisel oldi Mäekülas enam–wähem üleüldse. Õige küll, Prillup kulutas, ta ei olnud Jaani sarnane koi, aga küllap tal siis willakaswatamisega wähem ruttu oli, kui mitte „teiselt poolt” kulu wõrra lisa ei tulnud.

Tõde aimas ainult Mari, ja see sai talle suwe jooksul ikka hõlpsamaks, mitte kõige wiimaks selle umbse waikimisegi tõttu, millesse Prillup end kõige kohta mähkis, mis tema ärisse puutus. Kuidas ta minnes koormale istus, kuidas ta tulles ohjad käest wiskas, kuidas ta piimakambris oma warade peale waatas – selles kõiges oli midagi, mis ilmutawat keelt kõneles, hoopis rääkimata kaswawast korratusest, millega ta teed hakkaks käima, huwipuudusest tööaja hoidmises, mis mõnikord nii kaugele läks, et ta pärastlõuna asemel alles õhtuks ja isegi hiliseks ööseks koju jõudis.

Mari jättis podisewa wõimasina ükspaew äkitselt seisku, waatas mõttekõõrdi üle ukse piimatuppa, kus Tõnu tummalt talitas, ning ütles tooniga, millel jälle kord teataw lajatus oli:

„Maksab sul nende piimadega kauemine jännata?”

Prillup weeretas pead – ta oli seljaga wõikambri poole – sinna ja tänna, nagu otsiks ta suud, millest ütlus tuli, lähematest nurkadest. Siis alles pööras ümber ja jäi õiget sihti wahtima. Ta lõug liikus nagu kalal wees ja silmadel oli kalasilmade liikumatus.

„Kas – – kas siis Kruusimäele tagasi?”

„Ega tahaks, aga kui peab.”

„Aga kes siis – –” ta nihkus pooliti piida taha, kui oleks tal katmata ihu warjata, ja neelas lause lõpu alla.

„Saagu wõiaga kuda saab,” ütles Mari, „wõi siis nõnna parematki wälja tuleb. Ja mul akkab igaw.”

Aga nüüd põntsus tagakambris, kui oleks jalga maad wastu tõugatud, ning nägematuks saanud Prillupi poolt tuli mõne aja pärast tõmmult:

„Katsume weel edasi!”

Rohkem ta ei rääkinud. Ja Mari pani wõimasina jälle tubrama. Ta näol seisatas mõni aeg tuhm tühjus. –

Järgnewal ajal tundus, kui töötaks Prillup hambad ristis ja käed rusikas. Ta püüdis ise ees ja taga olla, tegi piima, koore ja wõiga parandawat katseid, korraldas oma teekäimist ja piiras oma liikimist wiinaga. Aga põllul ja aasalgi rubjas kahe eest, ja kui argipäewad ei küüninud, siis wõttis pühapäiwist jätku, nagu wanast’ Kruusimäelgi.

Jaolt tingis seda pingutust ka paha suwi, takistaw põllutööle niihästi kui piimaärile. Peale kewadist pikka põuda, mis Kurugi nurmesiilud paiguti paljaks wõttis, nii et uut asemele tuli siputada, hakkas kesk hoogsamat heinaaega korraga wihmajärk, mis ligi sügist wältas ja mille lühikesed petlikud wahed enam kiusasid kui parandasid. Rist oli heina ja wiljaga, mille ära tahtis määndada, ning rist piimaga, mis rõske külma pärast halwaste hapnes ja wähe koort andis, kuna müük pealegi selle all kannatas, et hapupiim jaheda suwega linnalastele nii kui nii suurt ei maitsnud.

Ka Mari sai see suwi kõwaste sudida, seda enam, et ta kodunt abi ei nõutanud, millele Tõnu miski põhjusel wastu oli, ning Kohweti Juhanil pidi küll õigus olema, kui ta kord teretuse puhul naeris, ei olla noorikul perenaisekätt enam sugugi; see, mis temal pihus, teha tema sepakäelegi üsna häda.

Muidu kippus Juhan Kurule õhtuti wana wiisi kauaks jääma, iseäranis kui peremeest kodus ei olnud, ja nõnda tuli wahel ette, et noorik ilma tema küsimatagi korraga tähendas: „Soo, Juhan, hakka siis nüid ka koju poole minema!”

Ja Juhan hakkas. Wõib olla, et ta jalga läwe üle tõstes ohkas, aga parata ep olnud midagi.

Ühel säärasel õhtul aga tuli trotsiw wahwus Juhani peale. Nad olid kaua ligistikku istunud, palju jutustanud, weel enam waikinud ja lõpuks endi käed koost leidnud. Seal tõmmas Juhan, ja imestas tagajärge, sest noorik istus tal äkki põlwedel.

Üsna waguralt ja üsna toekalt istus – teine käewars tema turjal ja palg tema kõrwa wastu – kunni ta järsku kõik kümme sõrme talle karwu lõi ja seda karmi ruuget tihestikku hakkas sasima. Oleks ta naeratanud, oleks ta sõnagi wiiksatanud, muudkui sasis aga kuumawate kätega. Ja siis tundis Juhan, nagu leiget märga oma nina ja alumise huule peal, aga ta wõis eksida, sest sasitud pea oli tal marune – nii marune, et ta sealtsamast üles kähwas oma kalli koormaga ja suisa sängi poole sööstas.

Aga ta ei saanud kaugele. Korraga kangenes tema pehme sületäis ja tegi enda imekähku walla. Sepal jäi tunne kätesse, kui oleks nende wahelt tugew teraswedru lahti wibanud.

„Mine nüid koju, Juhan!”

Hüüdes oli wärisewa õrnuse keskel niipalju wastuseismata käsuwalidust, et Juhan käsi rippele lastes oma paika jäi, häbinaeratus noores habemes. Ja kui ta Mari kahwatust nägi – nooriku silmad paistsid peaaegu mustadena selle seest – siis astus sammu tagasi. Aga ta ei läinud weel. Tundus liig wäga kui poisikeselik kaotus.

Seal tuldi sa suudeldi teda sa minetati ta kättpidi uksest wälja, mis tema järel lukku klõpsus.

Mütsi, mis muidu nii korrapärast kadunud, leidis endal peast. – –

Kuna Kohweti Juhan – ta oli Altkülast ühe rendiperemehe noorem poeg – mõisa sepatöösse aina wäikemõisa kasinat wajadust mööda käis, siis oli Kuru noorikul ajuti, iseäranis hilisemal sügisel, wähe mahti sepapaja ukse ette seisatama jääda, et Juhani töö– ja tema lelle luuleandest lõbusat ajawiidet maitsta. Üks sepapäew, mis talle seda jälle kord wõimaldas, pettis teda selle eest pealelööja poolest: Jaagu asemel, kelle päewad nähtawaste juba tasa, käsitles suurt wasarat Tuksi Ants, madal mütakas poiss päratuma linawalge peaga, mis tal peaaegu kaelata turjalt tõusis ja seepärast iseseiswalt palju liikuda ei annud. Ta higistas kõwaste, nägu punas kui wihtlejal, ning pisukesed kollased silmad ja tilluke tömpjas nina näisid selle laia märja puna sees nagu ümber ujuwat.

„Terre koa, parrruni–prrroua” – Antsu „r” oli ikka mitmekordne ja seisis heal kokkukõlal tema rämeda häälega – „mõistame lugu pidada sest suurrest oust, mis meile osaks soab!”

Teretatu, kelle enda teretus weel ütlemata, pööras sellega ainult sepa poole ja lisas rahulikult „jõudu” juure.

„Jõudu tarwis”, wastas Juhan kähku, poolt nägu wilksti tulejale wastu lüües. „No, perenaine, ilus ilm täna jälle mõne aja takka –?”

„Ja,” tähendas Mari, sukawardad näpus, „nagu eile ja tunaeilegi.”

„No, woata, Juhan: oulikul prrroual alati hea ilm, ja eks seda wõi juba arrrwata!” tuli Antsult.

Sepa silm pilgutas abilise poole, ta wasar aga tagus wirgalt edasi, kuna Ants, kellel lüüa ei olnud, käsi ja lõuga alasipakul puhkawa suure haamri warre otsa toetas, ilma uksel–seisjat waatega palju puutumata.

„Kas kuulsid juba, noorik,” tõttas Juhan küsima, „Tiitsu walge toond eile õhta kaks warssa!”

„See põle weel kedagi,” naeratas Mari, „Liiwaku eidel old täna omiku kolm tütart.”

„Nii ta on siin ilmas: üks soab ühe isaga kolm, teine ei soa kahega ühtki!” Ants haigutas.

„Paneme nüid hinged uksele ette,” ütles sepp ja laskis krambi pihtide wahelt maha. Tema olek ilmutas upsakust.

„See põle jo weel walmis,” leidis pealtwaataja.

„Augud lööme pärast – – see põle selle ukse jauks. Ning Juhan wõttis naelakasti ja teise wasara, kuna pealelööja kahe uue hingega talle wälja järgnes.

Seina najal seisew suur uks pandi maha ja hingede külgepanek algas. Kuru noorik oli pisut kõrwale astunud, jäi aga waadeldes püsima, näpud niperdasid sukasilmis ühtlase rahuga.

„Kas Papiniidu aidalõhkumisest juba lehes seisab – meie põle oma numbril weel järel käind,” küsis Juhan.

Ei, aga lehes seista üks wäga keeruline hobusewaras kusagilt taga Tartut, ja Kuru perenaine hakkas lugu sepale westma.

Korraga turtsatas Tuksi poiss. Ta wajutas pea, mis kahte külge kangeid käändeid teinud, lõuska kistud näoga maha ja kähistas:

„Ega tea, Juku, kuda meie waeste käbarrad nüid käiwadki! Tehku poissmehed neile selgeks, et peibutamata tuli!”

Juhan muigatas talle wargsi wastu; ta oli ka juba näinud, et mõisa poolt lähenes Kremeri herra, Kuru kinkudelt aga Prillup. Arwamisi pidid nad sepapaja kohal wastastiku jõudma. Mari, kes neid samuti silmanud, jutustas sorawalt edasi, ainult peatades, kui naela pihta plõnnimine teda takistas.

Aga herra ja piimamees ei juhtunud otse wastastiku. Esimene, meeste poolt teretatud, käänas juba sepapaja otsast mööda, teele, mis karjamõisa wiis, kui teine weel mõne sülla ristteest eemal oli. Mõlemil (Tõnu tegi meestele eemalt teretawa käeliigutuse) tuli warsti wäraw awada: saksal wäljawäraw, Prillupil see, mis alttoa õue wiis.

Wärawat kinni pannes waatas kumbki – see sündis üsna ühtaegu – sepikoja poole tagasi.

„Soola pandi!” itsitas Tuksi poiss.

„No, ja kuda nad wallapuurist siis punuma said?” päris sepp.

Ja noorik jutustas loo lõpule.

Ta lisas weel ühe kohtunalja juure, nokutas siis Juhanile head päewa ja tegi koju poole minekit.

„Ei minuga jäeta jumalaga ühti,” kurtis Ants.

„Ah soo” – ja Mari kergitas tagant natuke seelikut.

Wiisteistkümnes peatükk

Kuna Kremeri herra Prillupi halwast ärikäigust ei teadnud, siis tulli talle üsna ootamata, et piimamees mihklikuu esimesel muist arwet pidi wõlgu jääma, seda tulewasel korral lubades järgi maksta. Kremer mõmises ainult „hea küll”, sest muud ei tulnud tal üllatuse pärast meele. Ta ei lausunud aga järgmiselgi tähtajal enamat – seekord põhjusel, mis talle tumedaks jäi – kui Tõnu kuu raha ära õiendas, wõla aga taas neli nädalat edasi tellis. Herra von Kremer wõttis alles esimesel nowembril sõna, sest siis ei jäetud wana puudujääk mitte üksnes uueste tasumata, waid paarkümmend rubla nooremat lisati weel juuregi.

Ta rääkis pehmeste, peaaegu wennalikalt, ja seletas, et tema majapidamise hing sedawiisi kinni pidawat jääma. Aasta olnud puruhalb, kartulimüük naeruwäärt kasin, heinasaak nii, et ei tea kuida suurt karja ületalwe petta, ning lauda pikendus ja talli kohendus teinud kulu. Murelikult mainis wanaherra ka oma wõlakohustusi, oma uppimist protsenta kokku saada.

Kuid piimamees wastu, et temagi aasta kibe. Piim wesine, wõi wähene, ostjad närbid.

No, eks tal ole juba ka natuke kõrwale pandud ja wõiks kitsal puhul sealt näpistada?

Ent sellest läks Prillup mööda ja tuli miskiga, mille wastu teine kõige wähem warutud: Kas herra ei wõiks hinnast alla jätta?

Kremer jäi üürikeseks üsna wait. Seepeale tähendas, ta wõtwat Tõnu jutu niisama naljaks. Ja siis tuletas talle suudmööda algulaenu meele, millega ta edaspidigi kannatlik tahtwat olla, kui aga kuumaksud korralikult sisse jookseksid, kui talle jalad alla jäetakse.

Nagu häbi tundes oma nõudest kui ka sellest unarile jäänud põhiwõlast, läks Prillup näost äkki tõmmuks ja häälest terawaks. Olgu, tingima ta ei hakka, puudujäägid maksab ligemal esimesel kinni!

Ehk ta saaks juba waremine – suilistele weel palka maksta, aastateenijaid ka igapäew nurumas – – Kremer wiiksatas ainult, käsi kõwaste lõua ümber.

Hea küll, siis waremine!

Tõnu läks ja jättis seekord pilwekese puskarilõhna maha.

Ning Kremeri käsi kerkis lõua ümbert otsa ette.

Kahe nädali pärast tõi piimamees raha, aga napilt poole puudujääki, ja kui saks wähe silmi tõstis, siis õrises: „Rohkem ei ole!” Ja ilma et teine suudki lahti oleks teinud, põrutas sõrmenukke laua pihta ja käratas: „Mõistad, rohkem ei ole!”

Seejuures lõi Kremerile soe wiinalehk näkku, rahapaberidki laual hingasid nagu säärast wälja, ja kui Tõnu – ta oli täies teeriides – raskelt ukse poole pööras, tuli ilmsiks, et ta jalg kindel ei olnud, sest kord wiitas ta õlaga seina wastu. Siis kuulus pimedast wahekojast weel kobamist, kunni wäline uks wihase mineja järel kinni mürtsus, nii et kontori aken põrises. –

Koorm oli Prillupil piimakambri ees walmis, ta wõttis ohjad ja wajus rekke. Juba tarwitati taliteed, jääsild üle jõe ja soo kandis, paras kord lund kattis maad. Kremer, kes saali aknal seisis, nägi rege nagu tumedat ronti karjatara wärawa wahelt üle sumedalt walendawa õueplatsi alla liuguwat, et soowiku nõgudesse kaduda. –

Paaril tunnil ei liigutanud Prillup oimugi. Ta wõis mureta tukkuda ja poolunes hällida, sest kõrw Jaska tundis teed ning külm ep olnud näpistaw. Tõnu hakkas alles wirguma, kui hea järk maanteedki juba selja taga, kui wastutulewad nõõtajad linna ligemal sagenesid ja erehaljas täiskuu laguwa katte tagant taoti esile pääses. Jaska hirnus äkki: eelmine walikul olewaist öömajadest pidi lähenema.

See oli teistest awaram, ja Prillup, kui ta pärale jõudnud, astus sisse, et olukorda silmitseda. Wahel juhtus nimelt, et awaruse otsijaid liiaste leidunud wõi et lärmajate pärast puhkerahu polnud loota; siis tuli wersta kolm edasi sörki.

Kõrts oli rahwast täis, istuti ja seisti, andis aiwa silmi selitada, ennekui näod suitsu seest tuntawale tulid. Kuid purjutajate paljuse kohta – Tõnu teada enamaste ligikonna poisid – kostis talle kahtlaselt wähe kära wastu, miski põnewus näis laudkonde halwawat. Kõrtsmik leti taga pidas üht nurgarühma silmas. Selles tundis Prillup Puugi Willemi ära ja mõistis.

„Noh, kas hakkame peale?” tähendas seesinane walget werd noormees korraga ja ajas oma pika nõtke keha sirgu; ta näoilme oli alandlik ja asjalik.

Et wastu ei räägitud, wõttis Willem laualt kumbagi kätte täie õllepudeli, astus keset ruumi ja laskis neist ümbruse peale igasse külge hoogsa saju lahti. Pilguke hiljem käis lahing.

Prillup nägi weel, mäherduse wäledusega kõrtsmik ja tema poiss laudadelt pudelid ja klaasa noppisid – kesk tihedamat rusikarahet – siis puges põske kuiwatades uksest.

„Mäeküla, kurat, kussa ronid,” ähkis keegi talle järgi, „kärista korw õlut wäilla nagu wiimne kord, ja meie poisid ei lase sul karwagi kõwerdada!”

Aga Mäeküla arwas täna paremaks nii elawale öömajale selga pöörata, ja warsti traawis Jaska üle lageda kõrgendiku selle õige järsu kalde poole, mille all, teise otsaga peaaegu nõlwa wastu, järgmine kõrts oli aset. Punakas kuma põhjaidapoolse taewa all – kuu wälgatawal waatel tulid tornid orus näolegi – ilmutas juba, kus linn, kuigi kaugusest weel kümmekond wersta.

Perwealuse kõrtsi ees norutasid kolm hobust, ühel saan, kahel tühi regi järel. Ähmasest aknast oli wõimata läbi näha, wadin aga, niipalju kui kuulda, ei olnud sees mitte suur, ja Prillup otsustas koorma sedamaid rehealla ajada, mille wärawast talitaw kõrtsipoiss laternaga parajaste nähtawale tuli. Neli weoriista turukaubaga ja paar piimarege leidusid siin küll juba eest, kuid sellega wõis leppida: puhkepaika oli weel loota, wahel kooguta kogu öö istuda. Ja leiwakott kaenlas astus Mäeküla seesmise ukse kaudu kõrtsi, kui ta oma kõrwile enne õigust teinud.

Siin jorutasid juues ja suitsetades leplikud inimesed. Kõrtsmik, kes tulejale sõbralikult käe ulatas, soowitas talle letiruumi kõrwal olewat wäikest tuba, aga kui Prillup kuulis, et tema ametiwennad Kurgsalust ja Liiwalt seal juba ees, samuti üks Tapu mees naisega ning weel keegi tütrega kirikuwallast, siis kiitis suurt tuba endale küllalt heaks ning asus söögialust kaasa wõttes pika laua nurgaotsa, mille seinapoolne pink pooleti weel tühi oli. Et tal siin suures toas ühtki tuttawat ei olnud, see just meeldis Tõnule: tal puudus täna jõud sõnu ja naerunägu teha. Leiwakotist ja pinsakust sai pärast sööki peaalune, riidega kasukas ulatas katteks ja küljepehmuseks, ning Prillup tõmmas kere pingiotsale maha.

Aga uni ei tulnud. Kodusest peatäiest, mis teel lahtunud, oli ebamääraste kartustega segatud närwetaw ärewus talle weresse jäänud, mida siin joodud wiin ei tuimendanud. Iga waljum häälitsus ümberringi lõikas ja torkas teda, pani käe wõi jala tal tuksatama, ja taoti tundus, kui oleks pink ta all rahutu wõi pingi all põrand. Ning ähwardusi hõljus õhus, waenu waritses nurkades, ja kõik need wõõrad inimesed, kes seal naersid ja jamasid, olid puhkajale sala kuidagi wastu. Tõnu tegi end hoolega magama, et mõni ei tuleks ja teda kõnelema ei sunniks, sest waenulikult wastu oli tema ka neile, iseäranis leti ees muretult naerjaile.

Kõrtsilisi läks ja kõrtsilisi tuli.

Prillupist käidi mööda, ja tal oli igakord kindel tunne, kui kellegi pilk teda puutus. Lauas, ligemal ja kaugemal temast, söödi ja joodi, ja ta meelest oli, kui näeks ta laugudest läbi nende wastikuid nägusid. Sisuliselt kuuldawaks wõtmata, mis seal lobiseti, lubas ta siiski kahtlust eneses kõpitseda, kas kuidagi tema poole ei sihita. Ning äkki teritas kõrwa. Keegi ütles „Mari”. Kõneldi üminal ja kigaldati. Ja siis öeldi „Tõnu”.

Ei, Prillup ei eksinud. Rääkijad istusid talle kaunis ligi, nende salalikud pilgud torkisid ta kukalt. Häältest – neid oli wist kolm koos – ei tunnud ta ainust. Ning nüüd käis ühe suust kõige selgusega hirwitawal osatusel:

„Mann, pane koa puhas särk selga – näe, wanames tuleb jälle paburitside wahelt!”

Turtsuti.

Üks kork lendas üle puhkaja pea wastu seina.

Klaasid kõlksusid kokku.

Ep olnud ju esimene ega teistest kurjem kord, kus ta sellesihilist nöökamist kuulis, aga Prillupi silm lõi tuld ja pea põrus kui hoobist, nii et tal wõimata oli tuksatawa liigutuse eest hoida. Muul puhul oleks ta pilajate suud poole toobi wiina wõi kuue pudeli õllega waiki pannud, täna polnud selle kaitse peale mõeldagi, iselaadi rammestus rõhus ta pingi külge kinni. Ja nõnda laskis ta neid nõelata, kunni nad wäsisid ja wiimaks kadusid.

Ent Prillupi rahuaeg ei ulatanud kaugele. Juba olid ruumid edasiminejatest tühjenenud ja wiimsed öömajalised pinkidele ja pikale lauale asumas, kui uksetagune müdin kuulutas uusi külalisi. Ja nende hääled – nad said küllalt warsti rõkkawalt kuuldawaks – olid Tõnule tutwad. Ei olnud tal kahtlust, et öö kadunud, kui need mehed enne letisulgu ta leiawad. Ja Tõnu tõmmas kasukakrae kähku üle kõrwade – näoga seina poole oli ta ennegi.

Ei kestnud aga kuigi kaua – äraandja oli wist kõrtsmik – kui talle põlew tuletikk nina alla hoiti.

„Nää mul koid! Kallaku papal ädaste rendiraha tarwis, ja tema redutab siin! Maast lahti. Mäeküla!”

Mäeküla norises wahwaste.

Teda raputati.

Magaja ümises, matsutas suud ja waibus jälle.

Ei see aitanud aga lõpeks ometi. Kui nad reheall ära käinud, et oma hobuseid warjule panna ning waadata, kas külameestel wasikaid ja sigu peal – kolmas neist, üks munakaupmees, kes lihunikkude küüti tarwitanud, kuulas enda kauba järgi niikaua toas – siis olid uinuja natis uueste kinni. Mees hoowati istukile.

„Natuke kupkid, Mäeküla – kes siis kõrtsi tuleb magama! Seda jõuad kodu teha, mõnikord Mari kaisuski.”

„Koorige täna mõnda teist, mind jätke rahule!” urises Prillup silmi hõõrudes.

„Kes nüid teab, kumb kumbagi koorib, wõi mis siis – sul jo seda koorekest küll ja küll!”

„Kust sina tead!”

„No ime, mõlemad teenite ööd ja päewad! Juba käiwad jutud, et Mäeküla kewadeks sinu.”

„Su oma lori!”

„Miks siis lori? jätkas teine lihunik. „Kellele jumal and pehme naise, sellele annab wahel ka ilusa mõisa.”

Naerdi ümberkaudu, ja Prillup pani jalad maha.

„Limbärk, anna neile isandatele minu rehknuudi peale mõistlikku kurgukastet – nende naillad on nii wesised!”

„No waata,” kiideti, „kes ikke mõisnikuks loodud, see leiab ka mõisniku sõnad!”

Ja kui nad seepeale neljakesi ahju kõrwal wäikse laua ümber istusid – üks, kellel nägu oli nagu toores lihapänts, teine atleetliku kehaehituse ja kunstnikule mudeliks kõlbawa roomlase–peaga ning puudlikarwase Prillupi kõrwal ühtelugu tasakeste nooskuw kõhetu munakaupmees, wanamoodi köstripapa truu ärakuju – siis pani wiimne, kes senni suud pidanud, käe piimamehele wennalikult kuklasse ja lausus:

„Ää kuulagi, armas sõber! Eks nemad ole meie wanemaid ja esiwanemaid seitsesada aastat kröönind, eks nad ole neid” – kõnelejal oli wärinatki hääles – „näljutand ja witsutand ja nende tütreid ära naerd. Ja kui nüid keski meist – ükskõik, kes – kell aga wähegi wõimalik – meist, kes me priiks oleme saand sest raskest orjaikkest – kui meist keski nüid neid saab kaapida – mida enam, seda parem – – minul, kas kuulete, minul ei ole siis muud öelda kui üksainuke sõna (ta haaras klaasi ümbert kinni): See Eesti wend ja see Eesti õde – nad elagu!”

Nii oli lihunikkudegi südamest räägitud, nad elatasid kõminal ühes ja Prillupiga löödi kokku. Nooskuw munakaupmees aga wõttis piimamehe käe, surus seda soojalt, waatas teisele truuwennalikult silma ja jätkas intiimse rõhuga:

„Wii oma abikaasale terwiseid! Ütle, et nõnna laseb munakaupmees Anton Sudermann talle öelda: Oinas on niita – töö olgu puhas – – kas mõistad: töö olgu puhas!” – –

Wõrdlemisi hilisel hommikutunnil ärgates – raputaja oli kõrtsisulane – leidis Prillup enda ahju ääres kolme tooli pealt seliti, jalad maas, müts ainult pea all.

Ametiwennad tagakambrist olid juba läinud, sõprade äri reheall ja kõrtsi ees mööda, Tõnuga ühes ajas wiimne öömajaline, üks willakraasimisele minew eit, hobuse maanteele.

Tagajärjeks oli, et poodnikud nurisesid ja turul jälle surnut tuli matta.

„Ei waadatud täna meiekeste poolegi – kas uhkeks läind wõi?” ütleb korraga keegi ja pistab Prillupile käe pihku.

„Nät seal – Maasikas,” tõstab piimamees lauge, „wõi täna jälle wäillas. – Ei ole siin uhkust kedagi – nää, öösse teel sai jommitada, nüidku kaed silmadel peal ja pea tompus.” Tõnu naeratab posaselt.

„Ehk wõtad meid jälle otsale – – sõnake juttu mõne aja pärast – –?”

„Mis seal weel küsida – tueta aga peale, olengi just minekul.” Prillup wõtab ohjad. „Hea, et tulid, mul mõned ostud – jääd niikauaks obuse juure.”

Tuhwlikingsepp Maasikas, kes meietades enda isiku juure weel oma müügikorwi arwab, wast ka selles olewad ostmata jäänud tuhwlipaaridki, kobib ankrute wahele; ta jänesemokk laieneb trööstitud naeratusel.

Prillupi ostud siselinnas on warsti toimetatud, nad sõidawad alewi poole, kus Maasikas elab ja mille kaudu Mäeküla tee linnast wälja käib. Wiimse põikuulitsa suus peetakse kinni. Siin, mõni maja sissepoole, on kingsepa kodu.

Aga kuna nende käed peaksid kokku sirguma ja Maasikas reelt astuma, ei sünni seda mitte, waid mõlemi pilk pöördub suure wana nurgamaja poole nende ees, mille alumise korra akendel poolest saadik purpuripunased katted ees.

„Kutsuksin oma poole, aga tuanurk külm – – jõua neid puid nii palju – –”

„Kuluks õite suutäis sooja ää – ilm kole ja pikk tee ees – –”

„Natuke jänugi oleks – –”

„Jänu jah oleks koa– –”

Nad ei saa silmi lahti neist purpuripunastest eesriietest, ja Tõnu ajab hobuse hoowi.

„Pooleks tunniks – –”

„No ega kauemaks.”

Jaska saab kaerakoti pähe, mehed leiawad soojad ahwenad leti pealt eest. Üks tagapoolne nurgalaud pikas madalas pearuumis on waba. Maasikas näeb seda kohe ja paigutab oma korwi sinna.

„Ega ehk püsti leti ees– –?”

„Ei noh, wõiks jo natike istuda – –”

„Paar sõna juttu – –”

„Meie wana laud koa – –”

Wiina, leiwa ja kalad wiiwad ise, õlle toob perenaine järgi, ja siis joowad, sööwad ja waikiwad. Ainult nende silmad on jutus, need käiwad küsides, kostes ja mõistes igakord kokku, kui käsi klaasi tõstab ja maigutawalt mokalt maha paneb. Esiotsa on neile küllalt, et nad ühes istuwad ja ühes maitsewad.

„Kuulsin ta’st jälle,” algab kingsepp wiimaks sosinal; ta silm on süttinud.

„Mis siis?” ümiseb teine wastu.

„Ei ole enam Jamburis, olla Oudowas.”

„Kirjutasid jälle?”

„Ja, aga wõi see kedagi aitab, ta ei wasta.”

„Ikke rättsepaga?”

„Ikke rättsepaga!” ja Maasika sosin kuuldub kui ägamine.

Piillup istub käsipõsekil ja wahib luude peale taldrikul. „Ja, mis seal ikke teha, kui sa wägise ei taha – –”

„Ei, siis oleks kõik otsas! Kes kütkes tagasi toodud, ei see enam kodu seisa.”

„Parem jo eaga, see on õige. Aga kas sa ei pidand ise sinna –?”

„Pool aastat juba – pool aastat juba!” rõhutab tuhwlikingsepp ja puurib pöialdega lauda, kuna ta kõwerdatud käewarred nagu lennupüüdel liiguwad. „Aga kokku ei saa seda summakest – tee mis tahad, kokku ei saa!”

„Ega tea, kas aitakski.”

„Aitaks mõi mitte” – Maasika jänesemoka tiiwakesed wärisewad – „ma kuuleksin ta häältki – ma näeksin teda kas wõi eemalt – –”

Piimamees toetab põse teise käe najale, mõlemad waikiwad. Leti ees jamawad kaks woorimeest, laudades siin ja seal naerdakse, raswahaisu, tubakasuitsu, wiina– ja õllelehka hõljub paksult peade ümber.

„Ei sa unusta?”

„Ei. Nigu oleks ta mulle kedagi sisse and.”

„Kedagi sisse and – –” kordab Prillup ja närib mõnda habemekarwa.

„Unes ja ilmsi – ikke seisab su ees – –” Ja nüüd mõelda, et ta rättsepaga – et ta niisukese rättsepaga – –” Maasika silmad keerlewad kuumalt, pöidlad puuriwad tugewamalt, ta lõpetab ohkega: „Et see laps pidi surema – – et see laps pidi mulla alla minema!”

„Laps – – nojaa – –” kui laps oleks – –” Prillup noogutab tasakeste, ta pilk on kaugel; alles mõne aja pärast wirgub kohmama:

„No, eks katsu siis ikke minna – – tööd sul jo on –”

„Tööd on – oma jagu tööd on – aga enne, ole ea mees, pista sellele siin nurga peal tuli otsa!”

Ja Prillup näeb, kuida Maasika õlad laskumad, kuida ta siiwutawad käewarred ja puuriwad pöidlad külge mööda maha wajuwad.

„Paar õlut, perenaine,” tellib kingsepp pilguke hiljem; ta ulatas klaasi järele, see oli aga tühi ja tühjad ka pudelid.

Prillupil on kaks sigarit, ta paneb teise Maasika ette. Siis suitsetawad ja joowad uuest pudelist.

„Mul omalgi neid terwe tosin tee ääres,” ümiseb piimamees pudeli etiketti tunnistades, „ja kui sul siit kohast kõik lagund – –” ta tipib näpuga westi peale.

„Kas on lagund?” pärib Maasikas põnewusega, „kas tunned, et on?”

Prillup hoiab nägu nüüd mõlemi käe wahel, ta waade on läiget, põsenukid puna wõtnud; sosinal jätkates lähendab suud üle laua kuulajale:

„Ükskord iilisin talle järele – – poole ööd olin kõhuli akna taga – – kiwi kummagis käes – –”

Nende pilgud on koos, ja ühtaegu ujuwad mõlemi silmad wees.

Kõneleja peab pikka wahet.

„Ja kui sa nüid näed, et sa sest kedagi põle soand – kui sa tead, et see kõik jumala muidu on old – –”

„Ei siis parane?”

Prillup wäristab pead. „Annan käest. Põhja kisub.

„Ja kui sa pead mõtlema, et poe jälle kuhugi sauna – wiimati wõerasse walda – waesem weel kui enne – ta wõib mu wõla eest paillaks teha –”

„Aga sa saad oma tagasi – sa saad jo siis oma tagasi!”

„Ja – enne pannasse ehk wõlga tasuma, siis soan tagasi. Aga mis ma temale nüüd weel olen? Narts – jalaga tõugata! Ebeldabki mu oma silma all ühe poisiga – et näa: narts oled, tallukas oled, ei kellegi mees!”

„Aga sa saad ta tagasi –”

„Sest ega siis saun ja waesus üksi – ilma naer ja pilge peale weel – – eluajaks – temale kui mulle – –”

„Mine temaga kaugele ära!” Maasika pilgus hiilgab unistust.

„Järele tuleb – niisuke hais tuleb järele – ei sest soa surmani lahti –”

„Aga ta on su juures!”

„Mine tea, kui kauaks – – sinu oma on nüid rättsepa juures!”

Mäeküla tõuseb lauast, et wälja minna. Ta astub ühele eelminejale kogemata kandu ja turi on tal kumer. Kui ta tüki aja pärast tagasi tuleb, siis tüürib teise külge, kunni märkab. Aga laua ligidalt pöörab wasakut kätt leti poole ning kuulukse seal midagi telliwat.

„Kõht jäi nagu poolikule ja õlu üksi annab külma.” Ta lõdistab istmele wajudes. „Kõrwile panin teki selga.”

Poisike toob natukese aja pärast wiina, sooja sülti ja hapu kurki. Jälle elatakse waikides ja juues waadatakse teineteisele näkku. Ja ikka enam wärwi sigib põski, ikka enam läiget silmi, ja rinnus liigutab lootus hiljukesi pead ja wahwus kohendab tiibu.

„Ma akkan nüid raha oidma.”

„Kuluks ää – kuluks ää –”

„Iga kopikat – – wiimast korda nääd mind siin!”

„Ega mulgi teisiti aita – – Katsuks õite öödläbi sõita, et seda öömaja ei oleks – –”

„Seekord on mul tõsi taga – wõid julge olla!” ja kingsepa päntsakad käed laua peal on rusikas.

„Peaks weel niikaua edasi, et ädakrossi korjab – et mitte just ihualasti – –”

„Ära toon ta rättsepa käest” – Maasika rusikad põntsuwad laua wasta – „ma ütlen sulle – ära toon!”

„Wõiks jo waheltsekka wõlga jääda meelega, nagu nüid äda pärast – – tulgu siis, kuda tuleb: mis kääs, see kääs – koutsjooni sees ei ole – –” Prillupi näpud nibistawad habemes, ta pilk uidab sõbra näol ja rinnal.

„Muidugi, seda wõiksid teha, ja mina lähen Oudowa! – – Kaks õlut, perenaine!”

„Oleks, et tema koa oskaks – jaa, kui seda oleks! – aga Marist seda ei soa –”

„No, ehk wõtab nõu?”

„Ei, ei, temast seda ei soa! Temal puudub midagi. Tema pea ei oima mõnda aissa – ei kohe oima! – Arwa, mis ta mulle wastaks? Wastaks, et ei – tema peab lepingut! – Mis ma ikke ise weel soan teha, see on tehtud – see üksi on tehtud – –”

„Kas tead, mis mina teen? – Ma wiskan rättsepa Peipse järwe!”

Juba põlewad lambid, akende taga mustab, lilleline kirmetis ruutudel pakseneb: nad istuwad koos, ja jutul ei ole lõppu, nad kastawad keelt, ja kawatsustel ei ole otsa. Ja kui trallitades salk wastuwõetud liisupoissa tuleb, ja pill örgab ja laul rõkkab, siis sulawad ruttu noorte haletawa lusti sisse, wendnewad nendega ja joodawad neid.

Ning lõpeks tantsitakse.

Ka kingsepp tantsib.

Kingsepp oskab „Wene tantsu” ja tantsib kükakil.

Aga piimameeski arwab Wene tantsu oskawat ja tantsib kingsepale wastu. Ja mõlemad higistawad. Ja ruum tümiseb kiidunaerust. Ning piimamees tõstetakse hurraaga jalule, kui ta wääratas ja küljeli kukkus.

Kuusteistkümnes peatükk

Hilja on juba, kui linna tuled Mäeküla piimamehele selja taha jääwad.

Kõrw sai külmetada, nüüd pistab terawat traawi.

Ja Tõnul on soe, uni ei kiusa, pea tundub nii selgena, et imesta.

Tõnu wilistab ja lööb piitsawarrega wõikasti peale takti. Ja kui keegi eel sõidab wõi wastu tuleb, siis karjub niisama lõbu pärast „alt ära!” ja pühib naerdes mööda.

Nõnda kaob kärmeste Jaska kapjade alla esimene werstade kümme ja Kallaku kõrts teretab tulejat paari kollaselt kiiskawa silmaga.

Siia jäi wist – midagi säärast liigub Tõnul undamisi meeles – osa minewöösist jooma–arwet maksta: kas ehk sisse astuda?

Aga ei. Milleks neile näidata, et Mäeküla nii hilja linnast tuleb! Nagu teine kord ei jõuaks. Ja Tõnu sõidab mööda ja otsustab kõigist muistki „pikk–katustest” täna mööda sõita, sest kodus oodatakse – kodus oodatakse ammu juba! Nõõ, Jaska! Mäest ülessegi traawi!

Alles kõrgel lagelaial seljandikul näeb Tõnu, mäherdune hunnitu õhtu on täna. Kuu külib walu hõbedat, tähti sirab murdu, linnutee tolmab aiwa, ning lumi ja kõik ilm ujub pühaka sina sees. Ja waikne on, nii waikne, et lumi jalaste all otse kisendab.

Imestades waatab ja kuulab teeline.

Aga korraga wäristab.

Kaswab külm siis weelgi? Senni näpistas ainult nina ja kõrwa – kas juba sooja hinge kallal?

Ja uus wiirg wapustab meest.

Ning warwaste ja näppude otsas on ka kinni – ja nina–alune habe rebib mokka – ja uinuwa tuuliku juurest hakkab Aleti paistma – –

Wast ehk silmapilguks?

Eks näe.

Kuid korraga puhkeb naerma. Et ta seda wõis unustada! Külmetab, ja omal külmarohi rees!

Tõnu kobab heinte seest otsida ja tõmmab toobise pudeli wälja. On küll piiritus, kodu kangemaks wiinaks tempida kui harilik atsissina, aga läheb ka selgelt sihukese pakasega. Ja korkensooniga nuga on Tõnul taskus.

Nät seal, kus ikke klõnksak! Nälpama paneb ja pisut läkastama, aga kuidas ta põue kuuma täis paiskab, kuidas ta sooni mööda tuld weeretab! Hakka nüüd weel sõna murdma, ja kodus oodatakse! Tiba teise jala jaoks ka, siis mööda sest ning kõigist!

Aleti tuleb, ja Mäeküla sõidab mööda.

Nabraste tuleb, ja Mäeküla sõidab mööda.

Ja kuna ta ennast aegajalt külma wasta rohitseb, hakkab talle warsti päris wõimatuna tunduma sõidu mõnus–ühtlast lihku peatada ning süwenenud ja soojenenud istmelt tõusta. Luu ja liha roiduwad ikka enam maias–raske rahu sisse, katmata nahk panetab pakasega, tüün puhkus soigutab südant ja pead. Wirgeks jääwad ainult kõrw ja silm, aga mida üks kuuleb ja teine näeb, see walgub magusaste ühte undawa loidusega hinges ja ihus.

Lumi jalaste all ei kisenda enam, ta heliseb kui kannel; wiimaks laulab kui kogudus kauges, kauges kirikus, ja orel mängib, ja kellad lööwad.

Ilm aga siretab sinises, ikka sügawamas sinises, sinist õõgub walge wäli, sinist aurab puu ja põõsas, juba nõrgub sinist hobu looka, lakka ja laudjat mööda, ja sinisena, taewa sinisena kuumab marduse särk litrite kilgendawa tule all.

Ta tõttab tummalt üle lagendiku lume, kõrwuti teega, teekäija eel, ala tema eel.

Ja käed ei wehi, ei kannad puutu maad, suur sina kannab teda lailamisi üle hange ja haua.

Ja sääred kumendawad, ja käewarred kumendawad, ja eredalt kumendab kukal ja ümarik õlg.

Juuks aga, see turwatuha karwa kahujuuks, see ruskab kui koidiku punas.

Ent äkki ei näe teekäija enam.

Aina kogudus ilmakauges kirikus laulab, ning orel mängib, ja kellad lööwad, ja kellad lööwad.

Kuid siis ei kuule teekäija enam. –

Werst libiseb werstale järgi, ruuna jalg rühib jalale järgi, ning mokad puristawad ja pea mõtleb: kas täna siis jaama ei peetagi?

Wasta tuleb regesid, takka tuleb saana, arukas Jaska annab kõigile teed. Aga puristab jälle ja raputab pead: ei tõmba ohi, ei liigu piits, ei köhatata rees ega nuusata kah!

Et peremees tukub wõi uinub, see pole ju kõrwile uudis. Aga kui regi wäga wiitas, nagu esite, ehk kui möödasõitja ta tiiwa wasta põrkas, nagu praegu, siis ärkas ometi ja katsus werele löödud kõrwa. Wahel wirgus ka aisakella parinast ja kuljuste kulinast.

Kuid nüüd tuleb kõrts, kus ta mind koduteel alati hingatas. Siit mööda ei sõitnud mees hiliselgi puhul. Ja Jaska käänab omapead teelt. Paik kõrtsi ees kolme ree kõrwal on prii. Küll ta mul kõssab, kui regi enam ei liigu.

Ent kõrwike eksib – isand ei tõuse.

Heinakess jääb reele ja reele jääb waip.

Ootab ja norutab. Wiimati külmetab.

Külamees kõrwalt, kes oma looma käis waatamas ja jällegi tuleb, ei imetele wähe, et Jaska mees ikka weel wagusi peal.

„Kas ollender sooja ei lähegi?”

Aga wastust ei anta.

„No, sel on wast uni!” lööb naerdes käega ja jätkab teed.

Ruun riputab mokka ja liigutab kõrwu – see olukord on talle wõõrastaw uus. Siis keerab aeglaselt tagasi teele.

Kuid järsku käib wabin tal sapsudest sabani – teelahkmelt nelja pühib paar wersta maad. – – –

Seda aegu waatas Kuru noorik kella ja otsustas.

Mitte enam. Kas wõi päewa pealt. Nüüd on lõpp.

Ta istus üksinda kambris, näpud mängisid punase paelaotsaga, kulmude wahel seisatas wari ja silmad lugesid rüpest kahte lapikut rumalust.

Esimene – Ruisult Prillupile tulla. Teine – Prillupilt Kurule kolida.

Asjata möeta, kumb suurem. Suured olid mõlemad. Ja ühest poegis teine.

Ent see teine pidi esimest kord kahandama, wõib olla kustutama. Selle uue koorma eest pidi tasu tulema mõlemi ette. Millal ja mil kujul õieti, jah seda ei teadnud ta isegi. Muudkui tulema pidi, juhtuma pidi – parema elujärje mullast kui imelill wõrsuma!

See lootus lõi ammugi kahwatama. Ei muutunud, midagi, ei kaswanud pinda. Ja kui ta siiski weel tegi, nagu ootaks, siis sellepärast aina, et matta on kibe.

Aga sellestki saab üle. Ja Mari oli matnud. –

Kas magama minna?

Ta tõstis käed kukla taha ja kuulatas ööd.

Kell tiksus tiitselt, kui kubjastaks teda keegi.

Näljane rott näris kusagil lauda.

Kilk wiilis nurgas, ees niuksatas teine laps unes, laest waabus kui ummistust kõige peale maha.

Nüüd haukus koer õues. Ja lõpetas hulgudes. Wastas wist teisele mõisas ja Kruusimäel, nagu mitu korda ennegi. Ja jälle jäi waiki.

Mari silmitses lillekirja pisukestel ruutudel. See tihenes ikka weel, juba lõi lumiseks raamide äärest.

Äkitselt laiendas waatleja pilku. Liikus nagu wari jäiste klaaside taga, lähenes ja kaugenes – üks koht läks tuhmiks, kui puhutaks ruutu. Ja siis kostis hirnumine, wali ja kirglik – otse wastu akent ning ootajale sülle.

Noorik heitis suurräti ümber, süütas laterna põlema ja ruttas teelisele wastu.

Ta jäi kauaks ära. Siis tuli teda kandes.

Ta astus hoide, et lapsi mitte äratada.

Sületäis oli raske, kuid Maril küünis jõudu.

Ja kui ta tema sängi asetanud, kasuka tal seljast ja saapad jalast wõtnud, siis tõi lambi ja walgustas ta nägu.

See nägu sinas, kui oleks sinine öö sinna wärwi jätnud. Silmad olid pilul. Laugude wahelt läikis.

Ja nüüd alles taipas naine, mis õieti sündinud.

Ta kõrwaldas tal kulmu pealt salgukese juukseid ja käsi silis pikkamisi otsaesisest üle.

„Seda põld tarwis! Ei, seda põld tarwis!”

Kuid järsku peatab see käsi ning sirgub üles:

„Wõi ehk siiski – –?”

Üürike hiljem kustus lamp. Mari magas mehe kõrwal rahulist ööd.

– – – – – – – – – – – – – – – –

Hommikuselt lüpsilt läks surmateade laiali, lõuna eel astus Kremeri herra Kuru kambri–uksest sisse. Ta oli oma põlises kobrasenahka kasukas, mille tulitanud krael juba karwatuid kohte, kuna must riie peaaegu üleni haiglaselt läikis. Lumikahwatul walgusel, mis selgeks sulanud akendest hoowas – külm oli märksa tagasi annud – paistis wanaherra näost koltununa, iga kiper tuli selgeste esile, närtsiwad kõrwad näisid kui wahast.

Ta pilk leidis kohe surnu, käsi tõusis peakatte järel ja teretaw sõna jäi lesele ütlemata. Waikides seisis siis woodi ees, pööras ümber, noogutas waewalt märgatawalt Mari ja tema kõrwal seiswate laste poole ning läks.

Tunnike hiljem kostsid aisakellad. Mäeküla saks sõitis Särgweresse.

Tõnu puhkas juba kiriku–alewist toodud kirstus, kui Ruisu onu pärale jõudis. See pidi niikaua piima wedama, kui wahekord Kuru ja mõisa wahel pärast matuseid korraldub. Teist abimeest ei olnud Maril kodukohast kutsuda, isa oli wana, ning Prillupi wäheste omaste hulgas ei leidunud niigi kõlbulist.

Lemsi Aadam tõi oma laanekõrwest tõrwa lõhna kaasa, käed ja nägu olid kui waigust tähnilised ning kogu mees oma jändrikus rüssakuses, oma rääma kaswanud samblahabeme ja samblajuuksega tuletas elawalt pehkiwat kändu meele. Ta sõi kõhu täis, süütas piibu põlema, siis tõstis puusärgi kaane pealt ja ütles, ta tahtwat Tõnuga paar sõna juttu ajada. Ning nüüd algas nende wahel pikem harutus teekäija ja wiina wahekorrast. Kes seda eemalt kuulis, pidi nimelt arwama, et teine kirstus niihästi westab kui omaltki poolt küsib. Mõttewahetus oli kõigiti wennalikku laadi, arwamised weeti lõpuks ka ilusti kokku. Ühine otsus käis: Joo, aga ära pead põhja pista.

Kuna Lemsi Aadam naistega suurt juttu ei saanud, need seisid tal lastega nii umbes ühes kirjas, siis istus ja popsis kunni uni peale tuli, ning puhkusele heites ja turja sügades tähendas ainult:

„Nooja, terwiseid koa kodu poolt, ja aega mul on, ja rubla wõtan woori pealt – leiwakott sinu kääst. Aga ää selleparast ootama jää – ää sõela wõta, wõta sari! Tead ühte, kelle wärgid siit ja sealt korras” – ta patsas käewart ja pead – „muudku sõrg pihku, kui tuleb tahtma!”

Säherdune tahtja tuli juba teise päewa õhtupoolikul, warsti peale seda, kui Lemsi onu piimakambri eest esimese koormaga teele läinud.

Külaline, ea poolest keskmiste aastate läwel, jume ja kondi järgi turd ja tugew, andis enesest ka kohe wiisipärasuse proowi. Ta hõõrus ukse taga kaua jalgu ning lesele ütles aiwa järjekindlalt teie. Ja nisukollane wõitud pea oli tal läikiwaks soetud, punakas täishabe hoolsaste nüritud, lõua alt roosa salli wahelt paistsid manisk ja lipski wälja. Ning wabandada palus, et ehk wähe warakult tuleb (ta pilk käis tahapoole, aga puusärk oli juba aita kantud), mida wast kõlbmataks wõidaks pidada, kuid kartus, et ette jõutakse, olgu tõttusele seletuseks.

Siis istus ja kandis ette, ja arukus, mida ilmutas, andis Lemsi onu mõõdu wististe sama hästi wälja kui ta liikmete terwis.

Ja kuna ta kõneles, pidas päewapaistne naeratus tõsidusega ta näol alalist wehklewat wõitlust.

Noh, et nii ja sedasi, et wahetaks Altküla renditalu heameelega Kuru ja piimade wastu, kui aga perenaine nõusse lööks ja lesk lesega lepiks. Majawara täiendaks majawara, wäikepere kaswaks paljalt ühe peakese wõrt. Mõisaga, teadagi, peaks kõik nii jääma nagu kadunu ajal – mis sinna kullake ikkagi parata – –

Jaa, ega wasta wõiks olla – lesk silis põlwe pealt põlle – kui mitte teada ei oleks, mis Aru peremees hiljuti Wanarehe warrul öeld.

Mis ta siis öeld?

Ei tarida temakese mõistus, kuis ristitud inimesed endid ilmaliku kasu eest nõnna ära wõind wisata nagu Tõnu ja Mari! Olgu häbiga weel kuda on, aga mis saada wiimaks nende waeste hingedest!

Külaline naeratas ja tõsines, kerkis istmelt ja laskus tagasi. Lesk aga silis põlwe ja lõpetas:

Et nii see nüüd on: hakkab tema oma muidugi koormatud selga seda uut pattu laduma, et weel üks kolmas hing hukka saab nende neetud piimadega!

Kui Aru peremees talle käe andis, siis kummardas wiisakalt.

Ja lesk kummardas wasta.

Ning Aru peremees trööstis teda ta leinapõlwe kurbtuses.

Ja leinaja tänas ja saatis teda läweni.

Aga weel ilmus tahtjaid, ennekui Tõnu põrm sai kääpa alla. Laupäewa hommik tõi Tuksi Antsu Kurule. Mari nägi teda aknast ja tema wististe Maridki, sest ta paitas kooli minewatel lastel, kes ukse ees talle wastu tulid, isalikult põski.

Mitte hõlpus ep olnud noorikul oma naerukõdi talitseda, temaga suud wastu seistes: meele tuli talle Antsu tunaeilne teretamine mõisa alttoa wärawas – müts maha kui proua ees, ja see petsik–ärras nägu! Aga ta walitses ennast ja kuulas teda soowiliku huwiga.

Ka Ants tahtis leske „ikke selle endise kaubaga”.

Ja lesk ei öelnud mitte ära.

Ainult oodata tellis:

„Wõid isegi arwata, et mulle weel teisigi tuleb, ja ma tahaks walida. Ega sinulgi wiga ole – kui laidan, siis laiman – aga teine wõib parem olla ja kolmas–neljas weel kõige parem. Wõi siis nii tõsist kaupa tohib uisapäisa teha!”

Antsu silm läks niiskeks, suu ümber seisis wõru.

„No, kui sa mind ei taha, ehk wõtad siis Joagust wenna; wõin kohe sisse hüida, jäi aida taha ootama.”

„Jälle plaanis poiss, kes seda julgeb salata, aga wii talle terwiseid ja kannatagu temagi!”

Pärast matuseid tuli sepp.

Tema iha ei käinud Kuru ega piimade järgi, ta tahtis leske nimme ilma nendeta: wana leping pidi kustuma ja ununema, kusagile kaugesse mõisa mõtles kewadeks omale koha nõutada ja Tõnu lastele tõotas isaks olla. Selle kawaga oleks mees wõinud raskeste astuda, kõminal kõneleda, wõitlikult wahtida, aga Juhanil oli tegu pealetikkuwa kohmetusega, sest nende wahe ei olnud enam täitsa endine, midagi waewalt tuntawat, ent siiski eraldawat hõljus õhus, mida nad wastamisi olles hingasid, tollest sügisesest päewast saadik, mil Tuksi poiss sepapajas meistri külalise wastu suu wallali lasknud.

Ja kuna ta nüüd kõneles ja kardeldi tema näoilmet walwas, ei kestnud kaua, kui sõna tal keelele kuiwas. Silmsi imeti Mari põskist meri, ta waade läks suureks ja mustaks, siis wälgatasid hambad huulte kahwatuse sees ja Juhan kuulis karjatust:

„Argpüks, seal on uks! – Kas kuuled, seal on uks!”

Aga kui see argpüks siis läinud – pooldis tagurpidi ja komistades – wajus uksenäitaja istmele ja peaga laua serwale ja nuttis kõigest hingest.

Tema õlanukid tuksusid weel ning kurk krampis nuuksatustel, kui weider salgake teda juba piiras. Üks oli lind ja teine oli karu, ja kes tolknes lintides ja kes krabises paberites. Juku ja Anni aga keksisid neil sabas.

„Mis Maril siis wiga?” Naer jäi neil tuppe.

„Ei tühjagi wiga! Olin nii üksi. Tuld põrmu meele, et täna Kadri–õhtu!” Ja kähku kuiwad on nooriku silmad. „Olete wist Kruusimäe poole teel?”

Sinna jah – aina mööda minnes astunud neilegi sisse.

Seal sirutab Kuru lesk liikmeid ja naerab: „Ma löön teile mesti – oodake pisut!

Lapsed ühest suust: „Mina koa! Mina koa!”

„Wõite tulla, aga Juku, enne otsi mulle oma sarwed!”

Uus Kadri walmibki warsti: must kasukas pahempidi selga, kahl punast lõnga kikkhabemeks lõua otsa, põsed söega mustaks ning pähe Juku suwine leid Kuru aida lakast – paar toredaid sikusarwi.

„Saadan mis saadan!” Ja kiidunaer on wali. Anni üksnes taganeb arglikult eemale.

Ent põrguline oleks poolik, kui suu tal tules ei õõguks. Süsa siis karpi ja tikkudega kaasa!

Keegi kustutab lambi. „Tee katset, tee katset!”

Ja noorik teeb katset. Kõik kisuwad naerda, ainult arga werd Annike kiljatab õude.

Pea hilbuwad lastelgi kradinad külles, Mari lukutab uksed, sest onu on linnateel, ning wallatu seltskond wehib Kruusimäe poole.

Wäljas on waikne ja willakalt pehme. Lund lasub ränka: pimedus puhkab kui udusulgises sängis. Undawalt wäriseb üksikuid ebemeid, puiel on sumewalged kübarad peas, tarekesed paistawad nagu hauduwad luiged.

Nende eel sõidab saan. Aisakellad kumisewad. See kumin on mahe, kui oleksid kõrad siidiga mähitud. Ja lumi on keeletu jalaste all, kutsar ees ja saks taga mustawad tummalt, neid kannaks nagu pilwerünk kinkudest üle.

Sarwik istub lunde. „Taewalik sohwa – ei mina siit tõuse!” Ja lunde istuwad teisedki. Karjake tonta peab lagendikul leeri. Kuid jalul on kõik jälle ja padinal jooksus, kui tuuleke hiie poolt pilli helisid huljutab.

Ja kuna nad seal saunakülas kadrijanti teewad, sööb Kremeri herra poismehelikus üksinduses õhtust. Ent käsi käib tal hästi; härmane tuju jäi Särgweresse maha, meel on õnnesoojast lootusest elewil, kõik mõtted mõlguwad kaasatoodud kawatsuse ümber.

– Mis ta mulle küll wastab?

– Tõenäolik on „ja”, aga mõeldaw ka „ei”.

Ulrich asub saali, kui ta lauast tõusnud, ja kaalub oma ettepaneku weel kord läbi.

– Ta peaks küll leppima, kui ta wähegi mõtleb! Tööwaewast jõude, muredest prii, elujärg kindlale pinnale rajatud – ta peaks ju sõge olema, kui ta mitte ei lepiks! Ja Ulrich usub, et ta jaatawalt wastab. Ning homme on see wastus tal käes!

Ta sammub tiiru ja seisab taoti. Kord tunnistab lauda, kord sohwad wõi seina, ja nüüd wahib ühe küünla wilkuwat leeki.

– Mitte enam jagada – see on kõrgem aste. Kõrgem ühele ja kõrgem teisele. Sellest kõrgem on weelüksainuke aste. Seda astuda – jaa – – Ulrich von Kremer ohkab.

Seal poriseb aken ta selja taga kergeste. Kolm korda käib sõrmerida küünte klõbinal wasta ruutu. Märguanne on õige, kuid aken on wäär. Ja üllatanud wanaherra pöörab kähku ümber.

Sealtsamast aga käib rõkkaw karjatus tal suust, käed kahmawad õhku, silm tardub, ta taganeb ja waarub. Kui mitte üks tugitool talle jalgu ei hakkaks ja teda rüppe ei püüaks, ta langeks põrandale selili maha.

Paar minutit läheb mööda, kus elu temast pagenud. Suur seisak waldab meeli, iga liiget ja soont. Lauudki on tal kinni ning surm wahastab palge.

Aga Kremerite elu on teadupärast wisa. Nad wananewad pikka ja surewad hilja. Järsku tunneb Ulrich sooja surinat põues, sealt nõrgub see käsi ja jalgu mööda alla, peas hakkab tiksuma, silm süttib nägema. Mees kobab ennast katsuda küll põlwist, küll peast, siis surub südant wastu mõlemad käed ja piirita rõõm uhkab were tal põske.

„Es schlägt! Es schlägt! Herrgott, es schlägt!”

Nüüd kordub aknal see kolmekordne klõbin. Ulrich tõuseb ja läheneb, iga nõks on wahwus. Saatan ruudu taga on näost märksa helkjamaks läinud, sarwed on kadunud, suust ei lõõska enam tuld ning käsi, mis waigistab, näib pikkade küünteta.

Ulrich ähwardab teda naerdes, siis tõttab talle awama. Nii noor pole ta kõnnist weel iialgi olnud!

„Mina wiimane lõõp! Peaaegu oleksin inimese ära tapnud!”

„Ei, ei, sa tegid mulle ütlemata rõõmu – tõest’ ütlemata rõõmu! – Mõtle, minu südamel on teine klapp wigane. – Oidsin teist alati iga ärituse eest. – Kartsin, et korraga jääb toksti seisu ja olengi külm! – Nüüd aga – – nüüd aga – –” ta talutab külalise käistpidi taharuumi, sest saali akendel ei ole rullkatteid nagu sellel – – „nüüd alles tean, et ma weel kaua elan – weel wäga kaua elan – – Aga istu ometi – ma toon sullekooki ja weini!”

Ja tõttabki tooma. Kuid ärewus on suur. Toob küll klaasid, aga pudeli unustab – toob küll koogi, aga noa jätab maha. Ning järjepannu kõneleb oma wigasest klapist ja tänasest otsustawast ehmatuseraksust. „Sest kui ta ka sellele wasta pani – kui ta weel teist korda wõiduga peasis – kui ta ei ärga ega kuraditki karda – –”

Noorik wahib ja kuulab teda naeratawa rahuga, karwased käewarred rinna peal risti. Lumega pestud nägu on tal weel kriim, sarwed sidemete otsas ripuwad külge mööda maha.

„Siis istu ometi, üleannetu Kadri, ja joome sinu puna ja minu terwist! – Wõi tõmmad ehk enne selle kasuka seljast ja kasid ennast tahmast?”

„Ei, ma lähen kohe.”

„Sa ei jää kauemaks?”

Mari wäristab pead. „Tulime külast, lapsed saatsin eel – need tahawad weel süia.”

„Aga mul oleks sulle rääkida – wäga tähtsat rääkida – – ei ma maldaks päewagi oodata – –”

„Seda wõite siiski” – ta toetab diiwanile – „tähtsad asjad on kõige lühemad öelda.”

Kremer istub tema wastu ja täidab klaasa. Ta käsi wäriseb, kihwad liiguwad ning suu ümber wirwetab midagi igawest–lapselikku.

„Enne joome terwist!”

„Terwist ja julgust!” Nooriku huulte wahelt piidlewad harwad hambad.

„Kuda jääb siis nüüd Kuru ja piimadega?” algatab Kremer, kui klaasid käest pandud. „Sinu sugulane on sulle jo üksnes ajutine awitaja.”

„Minu poolt on mõlemad esimesest saada.”

„Soo!” Kremeri õlad teewad kerkiwa liigutuse. „Ei sa siis Tõnu asemele teist jää ootama?”

Mari mugib kooki ja eitab peaga.

„Ja mis sul siis muidu on nõuks?”

„Lähen linna.”

„Linna lähed – – ? – Lastega wõi üksi?”

„Anni wõtan ühes, poisike läheb onuga – akkab tal tulew sui karjas käima.”

„Aga sina selle teisega – – kuda sa tahad siis – –”

„Eks ikke kudagi soa. Mul on jõudu ja linnas rahwast paksu. Mõtlen aiwa alati, et mis ei wõi seal kõik inimesele juhtuda!”

Mari toonis ja waates on midagi, mis Kremeri üürikeseks waikima sunnib. Ilme ta näol on nüri.

„Ja mina – – ja mina – –?”

„Mis teil siis wiga? Teil jo oma terwe süda.”

„Ja, aga – ma mõtlesin oopis teistmoodi – – mõtlesin, et linna lähed küll, ja lapsed jätad omaste juure, ja akkad omaette elama – weike kena ja waikne korter – ja kõik, mis sul tarwis, saaksid minu käest – –”

„Ei, ma tahan prii olla.” Mari rüüpab klaasist.

„– – Ja Prillupi wõla kingiksin – –”

„Selle eest tänaksid teid Prillupi lapsed. Mina seda tasuda ei jõua ega tahagi.”

„– –Ja põli oleks sul kuldne – – ja mis sa saad, sest jätkuks lastelegi – –”

Mari paneb klaasi lauale ja tõuseb suud pühkides üles. „Ma tahan linnas warblane olla, mitte kanarilind.”

„Aga mõtle ometi järele – – pea ometi natuke aru – – kas sa siis mind sugugi – –”

Kuid noorik tõstab sarwed pähe, puskab nendega wanaherra poole, naerab ja läheb.